František Niedl

POSLEDNÍ BATALION

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© František Niedl, 2008

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2009

ISBN 978-80-243-5076-9

Červen 1918 – vila Bellarie

Byl teplý den a mouchy, které sedaly tomu člověku na obličej, neměl kdo odehnat. Ale nikomu to nevadilo, ani děvčatům, která se opodál chichotala a z nichž jedna byla zřejmě ošetřovatelkou a druhá pokojskou, soudě tak podle koše s vypraným a usušeným povlečením, který svírala v podpaží. A zřejmě to nevadilo ani tomu člověku, soudě z toho, že se ani sebenepatrnějším pohybem nepokusil ten dotěrný hmyz odehnat. Zdálo se, jako by se ten muž sedící v kolečkovém křesle díval někam do dáli nad koruny stromů vysoko do oblak, kde kroužil bez jediného máchnutí křídel osamělý pták, snad dravec. Ale při pozornějším prozkoumání nebylo příliš obtížné rozpoznat, že jeho pohled je bez reakce a jeho obličej bez výrazu. Hlavu měl nakloněnou doleva a z koutku úst mu vytékala slina. Mouchy přilétaly a odlétaly. Ale víc jich přilétalo.

„Proboha, Marie, cítíš to?“ stáhlo obličej do grimasy děvče s proutěným košem.

„Už zase?“ zasténala ošetřovatelka. „Vždyť skoro nejí, a přitom se dneska podělal už podruhé.“

„A to ho dokážeš přebalit sama?“

„Není to tak těžké, jen to chce grif, naučit se určité pohyby a snažit se přitom co možná nejmíň dýchat.“

„Jo pohyby,“ děvče s košem několikrát výmluvně zaškubalo pánví. „Na to on byl mistr, ještě než odešel.“

„Ty jsi s ním taky…?“

„Já ne, ale už se k tomu schylovalo.“

„Vždyť jsi byla čerstvě vdaná, Běto.“

„A komu to vadí?“ odfrkla pohrdlivě Běta. „Brzy po svatbě šel můj Václav do války – mezi prvními. Pak už jsem ho neviděla a třeba už neuvidím. Tak na co bych měla čekat, až zestárnu a budu vypadat jako ty báby kolem? Jen si nemysli, Marie, my stárneme rychlejc než ty bohatý paničky. A hele, jak teď vypadá? Je tam dole taky tak ochablej jako nahoře?“

„Chceš se podívat? Když ho za mě přebalíš…“

„Třeba někdy jindy, až nebude tolik smrdět.“

„Viléme, je všechno připravené?“ zeptala se asi pětašedesátiletá, dobře udržovaná dáma, na níž čas přesto už zanechal nevratné stopy. K očím si přiložila lorňon, ne že by si potřebovala majordoma domu nějak zvlášť prohlédnout, spíše proto, aby přidala své otázce na důležitosti.

„Jistě, madam,“ odpověděl majordomus s úklonou. „Dle možností,“ opravil se vzápětí.

„Jak to myslíte?“

„Kuchařka měla potíže s obstaráním proviantu tak, aby se mohlo vyhovět skladbě chodů na jídelníčku, jak jste ho ráčila sestavit.“

„Ale to je skandální, při tak významném dnu, jako jsou pětatřicáté narozeniny mého syna!“

„Dovoluji si připomenout,“ povzdechl si majordomus, „že je válka, madam.“

„Tady žádná není!“ zvýšila dáma s lorňonem o dvě oktávy hlas. „Nebo jsem snad něco přehlédla?“

Majordomus tu hloupou poznámku jako by přeslechl, jak mu velela jeho stavovská disciplinovanost. „Zásobování vázne,“ řekl, „a situace se zhoršuje týden od týdne.“

„Vždyť máme vlastní statek! Tak proč jste tam někoho neposlal, Viléme?“

„Sám jsem tam zajel, madam. Ale kromě několika kuřat, jednoho pruhu špeku, ošatky vajec a asi dvou kil másla jsem nepřivezl nic.“

„Ale, jak je to možné?“ zasténala dáma zděšeně. Ale odpovědi se nedočkala. Až když otázku opakovala a majordoma tak přesvědčila, že se nejednalo o otázku jen formální, dočkala se odpovědi.

„Mám-li odpovědět přímo…“

„Ano, to bych prosila.“

„Tedy,“ povzdechl si majordomus, „dle mého názoru si myslím, že správce Kubovec je velmi špatným správcem, navíc věčně opilým. A myslím si, že krade.“

„Krade?“

„Lze to jinak vysvětlit? Statek nemá ani o hektar míň než před pěti, deseti lety. Je sice pravda, že scházejí lidé na práci, především muži, kteří jsou na frontě. Nicméně…“

„Víte, Viléme, že ani předtím statek příliš nevynášel.“

„Ale to bylo v něčem jiném, madam, jak víte.“

„A v čem? Jen to řekněte!“

„Mladý pán měl poněkud větší spotřebu, než…“

„Tak dost!“ okřikla paní majordoma.

„Chtěla jste slyšet můj názor.“

„Ale už nechci. Myslím, že byste už měl jít.“

„Jistě, madam,“ uklonil se majordomus. „Zdá se mi, že jsem zaslechl zvuk motoru. Asi se už začínají sjíždět hosté. Bude třeba je ubytovat.“

„Tvoje matka, Eduarde, má skutečně zvláštní smysl pro humor,“ podívala se přes zrcadlo, před kterým si rozčesávala vlasy, na svého muže žena s očima posazenýma příliš blízko u kořene nosu, kterážto skutečnost poněkud kazila její docela pěknou oválnou tvář.

„V jakém smyslu?“ zeptal se muž, ale velmi dobře věděl, co tím jeho žena myslí. Měl černé, i když už trochu prošedivělé vlasy a jeho bradka též už prokvétala. Ramena měl mírně pokleslá, nejspíš pod tíhou odpovědnosti, ať už skutečné, nebo jen takové, kterou by si připouštěl, i kdyby žádná neexistovala.

„Ty dobře víš. Ta dnešní pompézní oslava. A navíc pro někoho, kdo si to není schopen ani uvědomit, kdo si ani neuvědomuje, že je vůbec ještě naživu.“

„Tomu se říká tradice, Hedviko, slavit v naší rodině kulatá výročí. A nezáleží na tom, jestli je živý, nebo mrtvý, nebo něco mezi tím. Na hřbitov chodíš navštěvovat své blízké také bez ohledu na to, že jsou mrtví a že už je jim to také jedno.“

„No ovšem. Všechno se vždycky točilo kolem něho, a přestože ty jsi starší, on byl tím prvním.“

„A kdo dostal slévárnu a tuhle vilu? No kdo?“

„A kdo jiný to měl asi dostat než ty? Tvůj otec dobře věděl, že on by vše prohýřil tak, jak se mu to skoro povedlo s vaším statkem. A kdyby se na poslední chvíli neoženil s tučným věnem, dávno by o něj přišel.“ Žena vstala od zrcadla a kartáčem s ocelovými hroty ukázala na svého muže. „Tu slavnou továrnu jsi dostal jenom proto, abys je měl všechny z čeho živit. A my ho teď budeme snad blahořečit.“

„Vždyť už mu nic nezbylo, proboha! Sotva dýchá. I to málo mu závidíš?“

„Jen nech být. Předtím si užil za tři životy. Žádnou ženskou nenechal na pokoji.“

„Začal si snad i s tebou?“

„Ne, se mnou ne!“

„Tak to tě žere, Hedo?“

Žena napřáhla ruku a hodila kartáč – znenadání a bez varování. Kartáč se v prostoru pod mužovým levým okem otřel o jeho tvář a ocelový hrot za sebou zanechal krvavý šrám.

„Jak se máš, Viktore?“ Mladá žena přešla pokojem a postavila se mezi otevřená křídla francouzského okna vedoucího na půlkruhový balkon s nádherným výhledem do části tříhektarového parku obklopujícího vilu, která spíše budila dojem malého zámečku, postaveného ve stylu připomínajícím vzdáleně baroko.

Teplý vítr si pohrával se záclonami a lehkými šaty, které se kroutily kolem dlouhých nohou ženy. Její světlehnědé vlasy jí padaly v bohatých vlnách na ramena.

„Proč jsi tak zamlklý, Viktore?“ Žena si vložila do úst dlouhou špičku, ze které slastně potáhla takové množství kouře, ze kterého by se slabší nátuře zamotala hlava. „Nebo si zase nemáme co říct? Jistě. Tak jako vždy. To mlčení bylo tak dlouhé, skličující a ohlušující, že teď mi připadá, jako by se nic nezměnilo.“ Žena si stoupla před kolečkové křeslo, na kterém seděl muž s kaštanovými vlnitými, nakrátko ostříhanými vlasy, hladce oholený, s úzkým, ostří meče připomínajícím knírkem – a nevidomým pohledem šedých očí. „Skoro bych řekla, že ti tvůj současný stav vyhovuje. A neslintej!“ Žena vytáhla z kabelky kapesník a utřela muži slinu, která mu začala opět vytékat z koutku úst. „V takový slavný den. Pětatřicáté narozeniny. A skoro pět let od naší svatby. Pět let ničeho! Slyšíš, Viktore? Víš, někdy by mě zajímalo, jestli něco cítíš, vnímáš… Tak aspoň mrkni! Ne, jsem přesvědčená, že ty bys nemrkl, i kdybys mohl. Ty prostě musíš ovládnout běh událostí, i když nejsi schopen ovládnout ani běh své stolice.“

Ozvalo se zaťukání na dveře. „Jsi tam, lásko?“ Tázající nečekal na odpověď a otevřel dveře.

„Zbláznil ses?“ zpražila žena příchozího. „Jsme v domě rodiny mého muže. Co kdyby tu byla tchyně, nebo jenom pokojská? Už slyším ty řeči.“

„Ale no tak, Magdo, vždyť stejně všichni budou tlachat.“ Mladý muž v proužkovaných kalhotách, těsném saku a se slamákem v ruce, který by mohl být předobrazem floutka, se sehnul a políbil ženě ruku.

„Je rozdíl mezi neopodstatněným tlacháním a vyprávěním si o něčem, čeho jsme byli svědky, milý Felixi.“

„Ano, máš pravdu.“ Felix zvedl ruce na důkaz toho, že se vzdává. Pak přešel k Viktorovi. „Tak co, ty stará vojno, jak se máš?“ Felix uchopil muže v křesle za ruku a bodře jí potřásl. Docílil však jen toho, že bezvládné tělo se sesulo ještě víc ke straně. „No tak, ty hanbáři, pochlub se, cos tu zase dělal za čuňačinky! Ta ošetřovatelka nevypadá vůbec špatně.“

„Tak dost, Felixi,“ okřikla rozverného návštěvníka Magda. „To už vůbec není vtipné. A vsadím se, že kdyby se ukázalo, že Viktor dokáže vnímat, a kdyby se třeba stal zázrak a on se nakonec z toho probral, prožil bys nejednu noc, ze které by ses probudil zalitý studeným potem.“

Felix se očividně otřásl. „Ty dovedeš člověku zkazit radost.“ Pak se obrátil k ženě. „Hosté se už scházejí v jídelně. Měli bychom také vyrazit.“

Zavrtěla hlavou. „Jdi napřed, tohle je má povinnost, vstoupit zároveň se svým milovaným mužem.“

Šunkové závitky s chřestem, knedlíčková polévka, kuřata s křupavou kůrkou potíranou při smažení medem, uzené plátky a štika v aspiku a kolem stolu na pětadvacet hostů…

„Omlouvám se, že tabule není taková, jaká by měla být,“ pronesla matka muže v kolečkovém křesle. „Je válka.“

Ze všech stran se ozvaly odmítavé hlasy a ti, co tento nesouhlas vyslovili zároveň při připomenutí války, zrychlili v polykání, jako by dostali strach, že v důsledku války by mohlo dojít k něčemu nepředvídanému, co by jim zabránilo dojíst vše, co bylo na stůl nošeno. Jen muž v křesle, který byl teprve u knedlíčkové polévky, tedy tři kola za ostatními, zachoval stejný rytmus. Marie mu opatrně a trpělivě vpravovala každou lžíci do úst a vždy čekala, než mohla nabrat další. Stejně bylo s podivem, že tělo, jinak skoro celé ochrnuté, bylo vůbec schopné přijímat potravu.

„Dávejte přeci pozor, Marie!“ okřikla ošetřovatelku madam Žofie Koutecká. „Víc polévky vybryndáte, než…“

„Já ho budu krmit!“ vyskočil od stolu asi jedenáctiletý chlapec, dosud sedící vedle Hedviky, ženy oslavencova bratra.

„Já také!“ přidala se jeho asi o dva roky mladší sestra.

„Sedněte si oba!“ zavelela jejich matka.

„Ó, to jsou ale hodné a vychované děti,“ zapěla osmdesátiletá teta Hortenzie von Schnabel. „Koutečtí se v nich prostě nezapřou.“

„To máte pravdu, tetičko,“ přidala se Magda. „Jsou to velmi milé děti. Jen si občas spletou člověka s hračkou. Co si tak vzpomínám, naposled, když se pokoušely Viktora krmit, málem ho zabily. Ve své dobrotě si neuvědomily, že člověk není koza, aby mu mohly strkat do pusy trávu.“

Mírně otylý čtyřicátník se rozesmál hýkavým smíchem, ale když zjistil, že zůstal ve svém veselí sám, pomalu umlkl a jen se nechápavě rozhlížel kolem s podivem, že se ostatní nebaví. Protože botanika a zoologie, snad kromě dobrého jídla, byla jeho jedinou životní vášní.

Herbert Koutecký, bratranec Eduarda a Viktora. Měl být vlastně hlavou rodiny, ale pro svou vášeň z rozhodnutí svého otce o toto postavení přišel. Pročež se mu velmi ulevilo a od té chvíle se stal vlastně velmi šťastným člověkem.

„Kdyby ses starala víc ty, Magdo, nemuselo by k něčemu takovému dojít,“ vynesla soud Žofie Koutecká.

„Výchova není nic lehkého,“ přisadila si švagrová Hedvika, přesně jak se mohlo očekávat od potrefené husy. „Kdybys měla sama děti…“

„Tak dost,“ našel odvahu k okřiknutí své ženy Eduard.

Sedmdesátník s navoskovaným knírem a šedivým ježkem byl první hotový s jídlem. Byl bratrem Žofie Koutecké, jmenoval se Ignác Lojda, byl majitelem mlýna a navíc významným členem správní rady smíchovského pivovaru. Přestože jedl se zaujetím, neuniklo mu nic z okolního dění. „Vás ještě neznám, mladíku,“ ukázal prstem na Felixe Hertze.

„To bude asi tím,“ vypálila od boku Hedvika, „že ti Magda ještě svého přítele nestačila představit, strýčku.“

„Buď opatrná, Hedviko,“ pronesl jakoby v obavách strýc s knírem. „Ženy, které mají jazyk rychlejší než myšlenku, dostanou brzy vrásky a uschne jim.“

„Co jim uschne?“ zeptal se bezelstně Hedvičin synek. Pohlavek jeho matky byl ještě o něco rychlejší nežli její myšlenka a synek začal vřískat.

„Strýčku,“ stihla Hedvika mlynáře Ignáce Lojdu výstražným pohledem, „měl byste si takové řeči nechat.“

„Já si nezačal. A pořád ještě nevím, jak se ten mladík jmenuje.“

„Felix Hertz,“ představil se ten, kvůli kterému onen rozruch nastal.

„Počkejte! Hertz a Hertz? Mýdlo všeho druhu…“

„Ano, to nejkvalitnější. A ostatní prací a čisticí prostředky a jiné drogistické zboží.“

„A jak jdou kšefty?“ zajímal se dál mlynář.

„Náramně. Zvláště teď, když je válka. Ti ubozí vojáčci se musí také mýt a odvšivovat…“

„Hlavně aby nám to vydrželo, co?“ poznamenal Eduard.

„Jak to myslíte?“ otázal se velkovýrobce mýdla.

„Ale nic,“ máchl rukou Viktorův bratr. „A že vy jste nebyl povolán?“

„Asi ze stejného důvodu jako vy,“ ušklíbl se Felix. „Válka není pro každého a nás je zapotřebí zde.“

„K vedení firmy stačí jeden člověk. A váš otec je, pokud vím, zdráv.“

„Jistě,“ ušklíbl se Felix, „ale já jsem zdraví chatrného a můj otec zase příliš stár na to, aby sbíral slávu někde uprostřed zákopů na poli válečném.“

„Jistě,“ zamumlal Eduard a maně se podíval na svého bratra.

„Vy si přeci také nemůžete stěžovat, pane Koutecký,“ neodpustil si rýpnutí mladý Hertz. „I vaše slévárna vydělává na válečných zakázkách.“

„No, v tom bych si dovolil s vámi nesouhlasit,“ odfrkl si Eduard. „Ve čtvrtém roce války dostávám od eráru sotva tolik, abych mohl nakoupit materiál. Zbytek je ve státních dluhopisech. A těmi dělníky nenakrmím. O nějakém zisku nemůže být ani řeči.“

„Ale po válce,“ zahlaholil Felix zasněně, „až budou dluhopisy proplaceny, nebudete vědět, kam s penězi.“

„Bude-li vůbec někdy po nějaké válce. Někdy si myslím, že nikdy neskončí.“

Mezitím byl stůl sklizený a obsluhující dolévali víno.

Žofie Koutecká zaťukala lžičkou na vinnou sklenku, aby si zjednala ticho. Promluvila, až když si byla jistá, že její slova nebude nikdo rušit. „Dámy a pánové, milí hosté. Všichni víte, proč jsme se tu dnes sešli. Je to k oslavě narozenin mého milovaného syna Viktora. A jelikož by měl promluvit muž, žádám tímto svého neméně milovaného syna Eduarda, aby se tohoto čestného úkolu ujal.“

„To jsi mě tedy zaskočila, máti,“ začal rozpačitě Eduard. „Nic jsem si nepřipravil a všichni víte, že nejsem žádný řečník. Ale budiž. Je to to nejmenší, co mohu pro Viktora udělat. Dnes je mu třicet pět let. Je to věk, kdy muž bývá na vrcholu sil. A říká se, že je každý svého osudu strůjcem. Ale je tomu opravdu tak? Kdyby se narodil dřív, byl by on dnes majitelem slévárny a do války bych musel já. Dneska bych to byl já, kdo by seděl na tomhle invalidním vozíku, možná bych byl mrtvý. Od polního zbrojmistra Wenzela Wurma, velitele 1. sočské armády a jinak prý příznivce osmadvacátého pražského pěšího pluku, a nejen proto, že on sám je rodákem z Karlína, jsme dostali dopis, ve kterém nás ujišťuje o vynikajících Viktorových výsledcích, odvaze a příkladném plnění bojových úkolů, které prokázal v řadách c. a k. armády ve službách habsburskému domu. Když se nad těmi slovy zamyslíme, musíme si uvědomit, jaké prožité hrůzy za těmi slovy vězí. Kolik mrtvých, jaké potoky krve.“ Eduard se musel napít, aby popadl dech, a přitom si všiml ticha, které ho obklopovalo. „Říkám uvědomit, ale zároveň musím dodat, že nikdo z nás si to asi uvědomit nemůže, protože nic takového nikdy nezažil. Leckdo z vás má Viktora v paměti jako nezodpovědného hýřila vedoucího zahálčivý život. Tak, jak to ostatně patří k životu mladých oficírů. Jsem však přesvědčený, že v tom dopise pan generál nelže. A pokud Viktor posílal své lidi na smrt, a to, jak víte, patří k povinnostem velitelů, jsem přesvědčený, že on byl vždycky s nimi v první řadě. Vzpomínám si na jeden zážitek z dětství. Potkali jsme partu kluků z kolonie za slévárnou. Neměli nás rádi…“

„Ale proč?“ neudržela se Eduardova matka.

„Nejspíš, že my jsme byli bohatí a oni chudí. To je dost pádný důvod.“

„Vždyť jejich rodiny žily z naší slévárny.“

„Ale matko, tvé poznámky jsou irelevantní.“

„Cože jsou?“

„Můžu dokončit tu řeč, o kterou jsi mne požádala?“

„Och, promiň.“

„Tak tedy: neměli nás rádi a bylo vidět, že se rozhodli nás seřezat. Jen se zatím ještě nerozhodli, jak začít. ,Seřežeme je,‘ sykl ke mně koutkem úst Viktor. ,Jsi blázen? Zmlátí nás, je jich pět,‘ odpověděl jsem vystrašeně. ,Zmlátí nás stejně, ale nebudou to mít zadarmo.‘ A už na ně běžel a já za ním. Skutečně nás zmlátili, ale oni byli také pěkně zboulovaní. Ale stoupli jsme u nich v ceně. Ne proto, že jsme byli synkové z bohaté rodiny, ale proto, že jsme dokázali být jako oni. A já si myslím, že takový byl Viktor na bojišti.“

Po celou dobu svého proslovu se Eduard na nikoho konkrétního nepodíval. Teď, když zvedl oči a podíval se kolem, uvědomil si, že okolo sedící zřejmě poprvé za celý večer přiměl k tomu, pomyslet na Viktora trochu jinak, než že je tady u té tabule hojnosti poněkud přebytečným a rušivým elementem, představujícím jednu velkou výčitku, a že by měl být už raději někam odklizen.

Hedvika odešla uložit děti ke spaní, teta Hortenzie odešla sama a Viktora odvezla Marie. Zbylí hosté se usadili v salonu a vypadalo to na delší večer se sklenkou čehokoliv. Strýc Lojda usedl spolu s rytmistrem Ferdinandem Kranzem, který byl vojenským správcem dosazeným do Kouteckých slévárny.

„Jestli to půjde takhle dál,“ začal si stěžovat rytmistrovi, jako by se od něho mohl nadát nějaké podpory, „přijdu na buben. Eduard si sice stěžuje, ale slévárny mají alespoň zakázky od eráru. Ale co já?“

„Jistě to nebude tak zlé,“ odpověděl rytmistr neutrálně, spíše v rovině konverzační. „Máte mlýn – lidé budou jíst pořád.“

„A co, když tam nemám co mlít? A s pivovary je to ještě horší. Vládními nařízeními se neustále snižuje výstav piva. Na letošní rok byla stanovena pro celé Čechy kvóta osmi procent výstavu předválečného. No považte!“

„Ale smíchovský pivovar vaří.“

„Baže, vaří. Ale kolik? Jen díky tomu, že víc jak polovina pivovarů už zavřela, zůstali jsme na hranici udržitelnosti, tedy asi na čtvrtině předválečného stavu. Tak to je.“

Rytmistr se napil koňaku a pak potáhl z viržinka. „Já chápu vaše problémy, pane Lojdo,“ řekl bez zjevné účasti v hlase. „Ale co mám říkat já? Jsem válečný invalida, který přišel o pravou nohu pod kolenem. Do aktivní služby mne už po válce armáda nevezme. Jsem bez majetku a budu žít ze skrovné penze.“

„Pokud ji bude mít kdo vyplácet,“ uvažoval jen tak nahlas strýc Lojda, aniž by chtěl rytmistra děsit. Dosáhl však opačného výsledku.

„Jak to myslíte?“

„No, povídá se ledacos,“ pokračoval Lojda opatrně. „Pokud Rakousko-Uhersko prohraje, pravděpodobně nezůstane ve stejných hranicích jako teď. Dokonce jsem slyšel o jakémsi svazku česko-slovenském. A vy jste Němec. Myslíte si…“

„Dejte pokoj! To ani nechci poslouchat. Také by se to dalo chápat jako vlastizrádné řeči,“ ohradil se důrazně. „Kdyby vás slyšel někdo… no však víte. Tím nemyslím sebe – já byl ve válce. A jako voják vím, že může vyhrát každá strana bez ohledu na to, co si přejeme nebo ne. Ale řeči o monarchii – to už se posuzuje jinak.“

„Tahle válka být neměla,“ už jen konstatoval Lojda.

Eduard seděl na terase u proutěného stolku, kam si vzal sklenku koňaku. Zaklonil hlavu a snažil se ulovit měsíc do kroužků dýmu, které vyráběl potahováním ze svého doutníku.

„Nevěděla jsem, že jsi takový požitkář,“ ozval se za ním sametový hlas, o kterém Eduard věděl, že může patřit jenom jediné ženě na světě.

„Přisedni, prosím,“ řekl a odtáhl o kousek od stolu druhé proutěné křeslo.

„O čem přemýšlíš?“

„O tvém manželství s Viktorem a o svém s Hedvikou. Proč to třeba nemohlo být jinak?“

Škubnutí jejích rtů bylo jen náznakem úsměvu. „A jak třeba?“

„Vždyť víš.“

„Když si mě Viktor bral, myslela jsem, že je to kvůli mně. Poměrně brzy mi došlo, že jsem se především provdala za jeho statek, který byl tak zadlužený, že jenom moje věno nebo věno někoho jiného ho může zachránit od nejhoršího. Tak co si stěžuješ, Eduarde? Vždyť ty sám ses toho obchodu, jako hlava rodiny, zúčastnil.“

„Promiň, nechtěl jsem se tě dotknout.“

„Neomlouvej se. Sám jsi říkal, že nejsme pány svého osudu.“

„Kde zrovna teď přebýváš?“ změnil Eduard téma.

„V Praze, u rodičů. Kde jinde? Přijde to nejlevněji.“

„Myslel jsem, že u toho Hertze. Třeba by sis ho chtěla vzít.“

„Ale jdi. Jsem přece stále ještě vdaná. A i kdyby ne: jeho židovská matinka by nikdy nedovolila, aby si vzal šiksu.“

„A nechtěla bys bydlet zase tady?“

„A měla bych? Nevím proč.“ Magda se navenek zdála být klidná, ale ruka, ve které držela cigaretu, ji zrazovala.

„Bylo by třeba dohlédnout na statek. Jestli to takhle půjde dál, přijdeme o něj.“

„Zase ten Kynžvartův dvůr. Tomu už jsem dala dost. I kus mne samé mi vyrval. A ostatně: když šel Viktor do války, byl jsi jeho spravováním pověřen ty – ne já.“

„Můžu to změnit.“

„Ó Eduarde…“ Magda se zvedla od stolu, upustila nedopalek cigarety na zem a zašlápla ho podrážkou střevíčku. „Ani v tom nejhorším snu.“

„Ahoj, Viktore.“ Magda přistoupila k posteli, na které ležel její muž. „Spíš? Ani to se nedá poznat. Máš otevřené oči a nikdo neví, jestli jimi něco vidíš. Byla to pěkná oslava, co? Moc jsi toho sice nenamluvil, jídlo za tebe snědli jiní… Ani teď mi nic neřekneš? Ne? Třeba že sis mne nebral jenom pro peníze… I kdyby to nebyla pravda, z tvých úst by to neznělo jako lež. Ne? Jak myslíš. Budu spát ve vedlejším pokoji. A nechám otevřené dveře, kdyby ses přeci jenom rozhodl mne v noci navštívit. A neboj se, dneska bude Felix v celibátu.“

Je krásné odpoledne. Motýli, ptáci a vše, co k tomu patří, listy stromů mají krásnou zeleň, svěží a neunavenou, a v jejich blahodárném stínu zase ten člověk v kolečkovém křesle. A kdyby na něho sedl sup a kloval mu oči, ani by to s ním nepohnulo. Ne, supi tady nežijí, ale havrani a krkavci ano, ale ani jim by se neubránil.

Císař František Josef I. je už druhý rok po smrti, zemřel dřív, než stačil dokončit to, co započal. Byl to hodný pán, ale nemohl nechat na habsburském domě ležet tu pohanu, když mu zlý nacionalista Gavrilo Princip v Sarajevu zavraždil jeho synovce, následníka trůnu, arcivévodu Františka Ferdinanda. Neměl ho sice příliš v lásce, ale arcivévodové se nerodí zas tak hojně, aby se jimi dalo plýtvat. Kdyby se jednalo jenom o jeho manželku Žofii, vévodkyni z Hohenbergu, za svobodna Chotkovou, to by se dalo odbýt jen nějakou nótou… Ale ne. Doba byla těhotná tím, co mělo nastat, a rakousko-uherské mocnářství by se muselo spokojit i s touto záminkou – s jakoukoliv záminkou. Ale smrt arcivévody, navíc následníka trůnu, to už byl dobrý důvod.

Stále noví muži odcházejí a nevracejí se žádní. Fronty je sežraly a ta paní s kosou je uštvaná. Na to nemůže stačit sama, musí jich být víc – snad tisíce, které se zrodily z té krvavé žně, kterou až doposud nezažily. Drina, Sáva, Dunajec, San, Soča a Piava jsou zbarvené krví. Kdo není zastřelen kulkou nebo roztrhán granátem, umírá na tyfus, úplavici nebo na umrznutí. Na italské frontě na řece Soči se schyluje k jedenácté bitvě. Dvě stě kroků vpřed, dvě stě kroků zpět. Zpět se však vrátí vždycky míň mužů – někdy ani polovina. Tahle válka nikdy neskončí. Nebo tehdy, až velitelé zavelí do útoku a on se nikdo nezvedne, protože tam už nikdo nebude.

Nebe se zatáhlo a ozvalo se první zahřmění. Nepohnul se ani lístek a ptáci ztichli. Jistě by ztichli i supi, kdyby tady žili – ale ti nezpívají. Oblohu proťal blesk a zahřmění bylo jako výbuch šrapnelu. A pak druhý, třetí… stejně jako na frontě, když se po první ráně z děla rozeřvou i ostatní baterie. Kapky deště, těžké, ale řídké a pomalé. Jako první výstřely z pušek. Ale rychle se to změní. Teď už padají hustě a takovou rychlostí, jako když se rozeřvou kulometná hnízda. Déšť se náhle mění v kroupy. Pár kroků od muže v kolečkovém křesle uhodí do stromu blesk. Kůra je rozčísnutá až k zemi a z kmene mohutného kaštanu trčí očazené třísky.

Květen 1917 – X. bitva na Soči

Dělostřelecká palba je strašlivá. Obě válčící strany se snaží zvrátit výsledek bitvy ve prospěch své strany. Aby se konečně mohly pohnout ze skalnatého horského terénu, kde úlomky skal znásobují vražedný účinek dělostřeleckých granátů. Některý z velitelů zapomněl dát příkaz k ukončení dělostřelecké přípravy a pluky Rakušanů i Italů jsou masakrovány mnohdy ještě dřív, než dojde k boji muže proti muži. To už není boj – to jsou jatka. Vzduchem létají kusy těl. Ječivý zvuk letících šrapnelů bičuje nervy k prasknutí. Palba připlácla všechny k zemi. A pak je vidět vojáka, který se už rozhodl, ale nejspíš se jen jeho mysl rozhodla opustit tělo a ulétla pryč, tam někam, kde nebude muset vnímat tu pekelnou kapelu, a tělo bez duše jde dál, bez jediného škrábnutí, jako by ho jeho anděl obalil ochrannou bublinou. Ale pak anděl zřejmě zakopne a ta stará zubatá s kosou je přes svůj věk až příliš hbitá a v jediném výbuchu se tělo rozplyne, jako by tu nikdy nebylo.

Viktor skáče do mělkého kráteru po jednom z předešlých výbuchů. Z opačné strany, skoro ve stejný okamžik, dopadá skokem do jámy ještě jeden člověk, který hledá záchranu před tím nepředstavitelným běsněním. Snědý obličej, černé kudrnaté vlasy a vyděšené oči. Jeho ústa jako by se pokoušela něco říct, ale Viktor, ohlušený předešlými výbuchy, neslyší ani hlásku. Koná reflexivně, podvědomě, spoléhaje na instinkty, které ho až doposud dokázaly ochránit před smrtí. Bodák, který vytrhl z pochvy, vráží prudkým a nezadržitelným pohybem do protivníka. Náznak úsměvu, kterým chtěl Ital naznačit nepřítomnost špatných úmyslů, se mění v bolestnou grimasu a jeho oči jsou jedna výčitka. Jako by chtěly křičet: Proč!!! A pak se začíná sesouvat na Viktora, oběma podklesávají kolena a chvíli zůstávají v objetí jako ti nejlepší přátelé, kteří se dlouho neviděli.

Ohlušující výbuch v bezprostřední blízkosti celou tuto bizarní scénu končí. Poslední vjem Kouteckého, než se sesune na dno jámy, je pohled ze vzdálenosti několika centimetrů na distinkce poručíka a číslo pluku na límci toho, jehož osud změnil a který teď padá s ním.

Červen 1918 – vila Bellarie

Viktor, nejdříve jakoby v mlze, vidí, jak k němu běží dívka, jako kdyby ani nevnímala záblesky a výbuchy, má mokré vlasy přilepené k obličeji… Ženy přece nesbírají raněné, nejblíž k frontě bývají v polním lazaretu…

Dívka popadne vozík a utíká zpátky k vile, něco drmolí, ale Viktor jí nerozumí. Nepoznává tu krajinu ani dům, ke kterému běží. Museli takhle uběhnout velký kus cesty, protože fronta je najednou daleko, protože ti lidé, kteří vybíhají z domu, jsou neozbrojení… ne, takhle bláhově by se nikdo nechoval. Všichni vbíhají do haly toho neznámého domu, který nikdy neviděl a který bude asi lazaretem. Viktor se chce rozhlédnout, jestli někde neuvidí toho italského důstojníka, ale nedokáže pohnout hlavou. Chce zakřičet, aby se tam ještě vrátili, že tam leží ještě jeden, možná živý člověk, ale z jeho úst nevyjde ani hlásek.

Houfem lidí se prodírá možná jindy důstojně vyhlížející paní a vrhá se na dívku, která Viktora zachránila z bojiště.

„Ty huso pitomá, jak to, že jsi ho tam nechala samotného?!“ křičí paní a cloumá s vyděšeným děvčetem. „To jsi ho chtěla zabít, abys mohla být bez práce?!“

„Madam, paní Hedvika mi dala příkaz, abych se postarala o její děti. Dostala zase jednu z těch svých migrén, asi jak se blížila ta bouřka. A šla si lehnout.“

„Máš dělat jenom to, co ti přikážu já, a ne…“

„Madam,“ přerušil ji majordomus, aby se ošetřovatelky zastal, „paní Hedvika na tom trvala. Že…“

„Dost, to si vyřídíme potom!“ uťala Viléma paní domu. „Odvezte Viktora okamžitě do ložnice a převlečte ho do suchého. Nebo chcete, aby dostal zápal plic? A ať Róza uvaří horký čaj s rumem. No tak, pospěšte si!“

„Né!!! Bože, už ne! Už ne.“ Viktor se probouzí z hrozného snu, ve kterém na něj znovu a znovu padá to tělo italského poručíka, kterému vrazil bodák do břicha. Křičí ze všech sil, ale z jeho úst nevyjde ani hlásek.

Leží v opravdové posteli, Bože, ten pocit nezažil už kolik měsíců. Najednou se nad ním sklání ta dívka, která ho zachránila z bojiště, za což se jí dostalo jen řevu té hrozné ženské, a přikládá mu na čelo studený obklad. Viktor se jí na něco ptá, ale ona neodpovídá. Je snad němá? Ale tam v hale přece mluvila. Proč nemluví s ním?

Dny utíkají. Pro Viktora je to úplně nový život. Úžasný a krásný. Nemůže se hýbat, nemůže mluvit. Ale vnímá! Ten barevný svět, ve kterém nevybuchují granáty a lidé si necpou vyhřezlá střeva zpátky do břicha v marné naději, že když se jim to podaří, bude všechno jako dřív a oni budou žít.

To ticho je tak kouzelné… ne, nikdy se ho dost nenabaží. Lidé kolem mu říkají pane Viktore, většinou se k němu chovají uctivě, ale zároveň jako by nebyl, jako by byl jen neživou loutkou bez smyslů a vjemů. Někdy ho nechávají v parku – to má nejraději. Rád pozoruje zahradníka při práci. Dneska, jako ostatně skoro každý den, poseká kus parku, trávu vyveze brankou za zeď, kde si ji nabere do nůše nebo naloží na trakař pro své králíky některý vyvolený, většinou však spíše vyvolená. Zdá se, že vše je součástí jakéhosi zahradníkova obchodu, při kterém od některých žen vybírá zahradník odměnu rovnou za zahradní zdí. Ne, Viktor tam nevidí, ale zvuky, které odtud občas slýchává, mu vzdáleně připomínají něco, co má spojené s velmi příjemnými prožitky.

Čeho si Viktor také všiml, je, že ho nemá zahradník příliš rád. Většinou kolem něj projde bez povšimnutí, nanejvýš s úšklebkem, kulhaje na zchromlou pravou nohu. Někdy se u něho zastaví, to když je zřejmě v dobrém rozmaru, nadzvedne zchromlou nohu a hlasitě a s požitkem si před Viktorem uleví. „Jako když střílí houfnice,“ zachechtá se. „Jé, já vám zapomněl nasadit plynovou masku, generále. Ale buďte bez obav, yperit to není, to vydejcháte.“

Sen s italským poručíkem se neodvratně a skoro s pravidelností vrací. Vždy ten jeden jediný stěžejní úsek dne, přes který se nedokáže Viktorova mysl přenést. Jako když startujete motor, znovu a znovu, a on nedokáže naskočit. Až najednou – snad desátý den po oné bouřce, která rozsvítila ve Viktorově hlavě tu příslovečnou jiskru. Děj se odvíjí zpět, nejprve chaoticky, bez jasných souvislostí, a pak se znovu vrací tam, kde započal. A znovu zpět proti proudu času, ale další přehrávání už je víc uspořádané a dostává smysl. Najednou má Viktor zcela jasné vzpomínky na několik posledních týdnů před tou událostí…

Jaro 1917 – Soča

Rakušané a Italové drží své pozice na řece Soči zakopáni v pozicích a ve skalních norách vylámaných sapéry. Přes oboustranné snahy zvrátit výsledek svého válečného snažení se armády nacházejí, až na výjimky, zhruba na stejných pozicích jako před dvěma lety, kdy došlo k první bitvě na Soči. Fronta v podstatě kopíruje linie, ve kterých se válčící strany nacházely na počátku konfliktu, aniž by Rakušané nebo Italové získali nějakou význačnější část území nepřítele. A těch bitev už bylo devět. Ty první trvaly i několik týdnů, ale jak na obou stranách ubývalo sil, bitvy se zkracovaly, až poslední dvě netrvaly déle než čtyři dny, přičemž ta devátá skončila 3. listopadu 1916. Ta přestávka byla neobvykle dlouhá, ale zdálo se, že žádná ze stran s útokem nechvátá. Velitel rakousko-uherské 5. armády generálplukovník Svetozar Boroević de Bojna nemohl počítat se žádnými výraznějšími posilami, protože značná část c. a k. armád byla vázaná na jiných frontách. A tak zesiloval obranu a přeskupoval síly. Posiloval úseky, na kterých očekával největší nápor.

Zato Italové posilovali a mobilizovali všechny dostupné zálohy. Pro boj v centru fronty byla zřízena Gorická armáda, jejíž velení dostal generálporučík Capello, a na jihu směrem na Terst měl linii prolomit velitel 3. armády vévoda z Aosty. Tak důkladně se připravovali Italové na desátou bitvu, ve které chtěli konečně dosáhnout rozhodujícího vítězství, po kterém, jak doufali a jak jim bylo přislíbeno při jednání s hlavními státy Dohody, budou moci přičlenit ke svému území jižní Tyroly, Terst i s celou okolní oblastí a Dalmácii, ke které měli velmi osobní vztah, a jak byli přesvědčeni, i historické právo. Pak už jim nebude nikdo moci vyčítat, že zradili pakt centrálních mocností, protože pravdu… tu mají vítězové.

Dělostřelecké granáty, šrapnely, miny a také bomby z letadel dopadaly takřka nepřetržitě a účinek byl tak intenzivní, že se nedalo říct, kdo je na tom lépe, zda ti, co už jsou mrtví, nebo ti, jejichž smysly jsou drásány tím nepředstavitelným infernem, jehož průvodní jevy byly tak děsivé, že v mnohém překonaly to, co mnozí až doposud zažili. Oheň, hluk doprovázející výbuchy a trhající ušní bubínky, praskot lámaného brlení vylétávajícího do vzduchu spolu s kamením a předešlými dešti nasáklou hlínou, to vše spojené se strachem z plynového útoku, který mohl kdykoliv začít. Kdo mohl, ležel zahrabaný do té nejhlubší díry, která ho však stejně při přímém nebo i blízkém výbuchu nedokázala dostatečně ochránit. Kdo neměl to štěstí a žádná skrýš na něho nezbyla, ležel připlácnutý na dně zákopu s obličejem vmáčknutým do bláta a přál si, aby se stal jeho součástí. Mnohým se to brzy vyplnilo, protože když byli připraveni o život, ta země se stala i místem jejich věčného odpočinku.

Mnozí však nenašli odpočinek ani takto, jejich těla byla při výbuších roztrhána a pak létala vzduchem do všech stran, a pokud byla vůbec někdy pohřbena, bylo to mnohdy na více místech společně s částmi těl někoho úplně jiného. Někdy létala vzduchem i těla nebožáků, kteří byli nebožtíky už několik dnů a jejichž těla byla použita spolu s ostatním materiálem ke zpevnění a navýšení valů, které chránily zákopy.

Dělostřelecká příprava X. bitvy začala v ranních hodinách 12. května a trvala už druhý den. Viktor měl přece jen trochu víc štěstí, když mohl použít úkrytu velitele IV. praporu 28. pěšího pluku majora Julia Marquette-Kerstinga. Ani tento kryt však nebyl tak pevně vybudován, aby odolal přímému zásahu většího děla nebo hmoždíře.

Všichni přítomní byli zsinalí, ale nebyl čas na předstírání. S tím, aby člověk nebyl bledý, se nedalo mnoho dělat, pokud nebyla dostatečná zásoba šnapsu. V tom nejzazším koutě se shrbená postava, sedící na lavici z nehoblovaných kuláčů, už ani nesnažila překonat několikahodinový třas. Viktor se zeptal doktora, jestli mu nemůže něco píchnout, ale ten to striktně odmítl. „Nebudu mít ani pro desetinu těch, kteří to budou opravdu potřebovat.“

Nikdo nenosil raněné, všichni saniťáci, kteří se o to zpočátku pokusili, byli mrtvi dřív, než donesli raněné z linie.

Viktor se zvedl a postavil se před chvějící se postavu. Jednoroční dobrovolník Bláha se na něho podíval pohledem nahého, hozeného do lví klece. Viktor vytáhl z kapsy placatku a podržel ji Bláhovi pod nosem. Ten nasál jako velbloud, když po několikadenní cestě pouští ucítí vodu, a přiložil si hrdlo k ústům.

„No, no,“ odtrhl mu ji Viktor vzápětí od sajících rtů. „Voda je támhle ve džberu, jestli máte žízeň.“

Bláha se pomalu vzpamatovával. Viktor si vzpomněl na rozhovor, který vedli s Bláhou před několika dny. Už se chtěl otočit, ale pak se zeptal: „Tak co, liší se vaše původní představy hodně od skutečnosti?“

Tehdy byli na stejném místě jako teď. Důstojníci od všech rot se pomalu scházeli na poradu, kterou svolal velitel praporu Marquette. Major se ale zdržel na štábu 58. pěší divize generála Ervina Zeidlera, kam byl nyní samostatný prapor zařazen, a tak si důstojníci a poddůstojníci krátili čas tak, jak to u armády bývá. Tlacháním, psaním dopisů a hraním karet. Někteří spali. To byl totiž na frontě velký dar, naučit se usnout kdykoliv a kdekoliv. Nikdy jste nevěděli, kdy k tomu bude příště příležitost, jestli za dva, nebo třeba tři dny.

„Pane hejtmane, tady máte horké kafe.“

Viktor zvedl hlavu a jen souhlasně kývl a natáhl ruku pro plecháček. Před ním stál jeho burš, vojín Macík. Čtyřicítku už měl za sebou, trochu ohnutá záda rolníka zvyklého chodit za pluhem, knír s povislými konci a odevzdané pomněnkové oči.

Viktor jen doufal, že velitel nepřinese rozkazy, že mají zase změnit pozici. Kolikrát se už takhle museli zvedat ze zabydlených zákopů a znovu přehrabovat stokrát přehrabanou zem. Prostě se mu nechtělo přesouvat kamkoliv. V této zákopové válce bylo běžné, že vojáci bez rozdílu hodnosti, pokud zůstali delší čas na stejném místě, k tomu místu přilnuli, i když, nebo právě proto, bylo prosáklé krví jejich kamarádů. Stalo se jim dočasným domovem a veškeré předešlé ztráty jako by tím odchodem ztrácely smysl. A každá změna znamenala novou nejistotu, i když zabiti mohli být zrovna tak tady jako kdekoliv jinde. Nakonec už Viktor nevydržel sedět, vyšel i s plecháčkem před bunkr a zapálil si cigaretu. Za chvíli uviděl příkazníka, četaře Volfa, který se právě drápal od zákopů obsazených jejich praporem. „Zvedli všichni zadek?“ zeptal se četaře.

Ten se před Viktorem jen mírně napřímil – stavění se do pozoru bylo v té době v bojové linii prakticky zapomenuto. „Ještě poručík Fišer a šikovatel Kunc. Kunc spal a byl tak zamaskovanej, že jsem si myslel, že je to nějaká zapomenutá mrtvola. A poručík má takovou sračku, že možná ani nepřijde. Pro ten případ že by poslal praporčíka Drábka.“

Za chvíli se před bunkrem sešla malá společnost, na chvíli vysvitlo slunce, všichni byli víceméně provlhlí a rádi si prohřáli ztuhlé kosti. Nadporučík Schrom, šikovatel Kunc a jednoroční dobrovolník Bláha a několik dalších.

Skupinka zaprášených unavených lidí s vyhaslými pohledy. Na vzdálenost několika desítek metrů nikdo nepozná, kdo je voják a kdo důstojník. Důstojníci se v průběhu války, ať už z vlastní iniciativy, nebo na příkaz, postupně vzdávali většiny výstrojních odlišností, pro něž by byli dobře rozeznatelní od mužstva a stali by se jako lovná zvěř vyhledávaným cílem nepřátelských snajprů. Šavli už nosil jen málokterý důstojník, a pokud ano, všechny blyštivé části pochvy byly natřeny matovou barvou. Většinou však všichni nosili jen bodáky. Zmizelo též barevné označení na distinkcích hlásající příslušnost k různým plukům. A co se týkalo barvy uniforem, byli už dávno všichni, bez rozdílu hodnosti, navlečení do polní šedi. Štičí modř byla už jen vzpomínkou na lepší časy. Mnozí zuli i vysoké boty a místo nich nosili praktičtější bagančata s ovinovačkami. Zmatovatělo i jezdectvo, huláni, husaři, rejtaři, jejich barevné stejnokroje, kde dřív byla dominantní červená a modrá… Tady v hornatém terénu bylo jezdectvo prakticky nepoužitelné, eskadra po eskadře byla zbavována koní také proto, že nebylo pro koně dost žrádla, a huláni byli čím dál častěji nasazováni jako obyčejní pěšáci do zákopů, aby vyplnili prázdná místa po padlých. I major Marquette byl bývalý dragoun. Všichni věděli, že to je konec jezdectva a že v příští válce už pro ně nebude žádné místo. Ještě na rovných pláních Haliče, východního Pruska byli nasazováni proti ruským kozákům, ale pokud měli útočit proti dobře zakopané pěchotě, neměli proti moderním zbraním velkou šanci a jejich ztráty byly strašné.

„Proč nejsme součástí osmadvacátého pluku?“ zeptal se jednoroční dobrovolník Bláha, který dorazil k praporu teprve před několika dny. „Je to pořád ještě nějaký zvláštní trest pro Pražské děti?“

Všichni jako by ztuhli. Zavládlo ticho, ale nakonec procedil nadporučík Schrom: „Jak to myslíte?“

„Však víte,“ pokračoval nevzrušeně Bláha. „V Praze se povídalo ledacos. Zbabělost před nepřítelem, popravy, rozpuštění pluku. Mluvilo se tehdy o tom nejen po celém mocnářství, ale i v Německu, protože něco takového nemělo obdoby.“

„To už je dávno pryč a vy nevíte, o čem mluvíte,“ teď už syčel Schrom. „Pluk byl znovu postaven, ne proto, že by po něm někdo tesknil, ale za výsledky a příkladnou statečnost před nepřítelem, zde, na italské frontě. A zasloužil se o to poslední jedenáctý prapor, který byl zachován. Za svou statečnost byl mnohokrát vyzdvižen před ostatními jednotkami a dáván jako vzor. Bohužel, většina z těch, kteří se o tuto slávu zasloužili, není už mezi námi, protože zaplatili daň nejcennější – vlastním životem. Vy jste tu sotva týden a ještě jste nic nezažil. Ale budete mít tu možnost – to vám slibuji. A pak uvidíme, jestli budete mít ještě tu drzost otírat se o…“

Schrom nedomluvil. Asi dvacet metrů od nich dopadl dělostřelecký granát. Všichni se jen podvědomě trochu sehnuli, věděli už, kdy stačí se jen sehnout a kdy je třeba plácnout sebou co nejrychleji o zem. O skálu za hloučkem mužů zachrastila sprška kamínků, vylétnuvších z místa výbuchu. Jako ozvěnou zapraskalo z údolí několik výstřelů z pušek.

„Promiňte, pane nadporučíku,“ snažil se jednoročák mluvit pokorně, ale poškubávání koutku úst ho prozrazovalo. „Vy jste tam přece nebyl a většina z jedenáctého praporu je mrtvá a zbytek pluku byl rozehnán do všech možných armád rakousko-uherských.“

„Ale já jsem tam byl,“ pronesl nevzrušeně Viktor. „Nevím, o co vám jde,“ pokračoval dál, „ale jestli mne chcete vyprovokovat, volíte k tomu zbytečně kostrbatou cestu. Ale je vidět, že jste v linii opravdu krátce. Tady si na okolky příliš nepotrpíme.“

„Ale vůbec ne, ujišťuji vás. Jen jsem nevěděl, že je to tak ožehavé téma.“

„Co jste v civilu?“ zeptal se Viktor.

„Vystudoval jsem práva, ale než se ujmu advokátní praxe, chtěl jsem…“

„Nezvolil jste dobře. U soudní stolice se vám takovéto manipulace určitě hodí, ale ne tady,“ poznamenal Schrom. „Sem to netahejte – mohl byste přijít k úrazu.“

„Například?“

„Třeba by vám dal někdo přes hubu.“

„Já myslel, že by mě třeba pan hejtman mohl vyzvat na souboj.“

Všichni se nadechli a chvíli nedýchali. Včetně buršů, kteří stáli opodál a kteří se sice tvářili, že se věnují úplně něčemu jinému, ale už dávno poslouchali.

Viktor si zapálil cigaretu a odpověděl mezi dvěma šluky: „Musím vás zklamat, já už souboje neprovozuji.“

„A proč? Byl jste prý dobrý,“ pokračoval Bláha, jako by chtěl mít za každou cenu poslední slovo.

„Tak vy nedáte pokoj?“ Teď už nadporučík Schrom řval.

„Nechte ho,“ mávl rukou Viktor. „Italové se připravují na velkou ofenzivu, kde bude mít tady jednoroční dobrovolník možnost uplatnit přemíru své energie. A pak si třeba promluvíme, budeme-li ještě mezi živými. Ale abych vám odpověděl: souboje jsou zakázané a v době bojového nasazení je za něco takového trest smrti. Ale i kdyby tomu tak nebylo – za ty roky jsem kolem sebe viděl tolik mrtvých, že samotná podstata jakéhokoliv souboje mi připadá nemístná, až nestoudná.“

„Takže jste změnil názor?“

„Jděte do prdele,“ pronesl Viktor a stoupl si blíž k budoucímu advokátovi. Levou rukou mu lehce oprášil pár smítek z uniformy a tiše pokračoval: „Víte, že bych vás mohl postavit před polní soud? Za neúctu k nadřízenému a podkopávání bojové morálky. Ale takové zbytečné kraviny já nedělám. Škoda každého muže, který může být použit k tomu, aby byl zastřelen nepřítelem a ne si válel šunky někde za katrem.“ Viktor ještě ztišil hlas, než nakonec dodal: „To neznamená, že byste nemohl dostat přes hubu, jak už naznačil nadporučík Schrom.“

„Prý nás měli posílit i maďarští honvédi,“ pokusil se jakýmkoliv způsobem přerušit nepříjemnou debatu nadporučík Havlůj.

„Ještě že se tak nestalo,“ odplivl si šikovatel Kunc, „třeba bych se těžko udržel, kdyby se mi dostala do ruky strojní puška. Až by byli v rojnici přede mnou, možná bych stiskl spoušť a pálil a pálil a oni by padali a já bych nepřestával, dokud by poslední z nich stál na nohou.“

„Naše spolubojovníky, bratry ve zbrani?“ pozastavil se s hraným údivem nad takovou řečí Viktor. Už znal důvěrně příčinu Kuncovy averze.

„Pěkní bratři. Když jsme se v Haliči hnali proti Rusům znovu a znovu do útoku a oni nás svými maximy kosili jednoho po druhém a každý další pokus byl už jen nesmyslným mrháním životů a my se otočili na ústup, stáli v bezpečné vzdálenosti za liniemi maďarští honvédi a ty, kdo se k nim přiblížili, stříleli jako králíky na honu. Na to nikdy nezapomenu.“

„Už se vrací velitel praporu,“ hlásil ostražitý Volf.

Viktor se otočil. Zářezem ve stráni se blížil major Marquette s doprovodem. „Doufám, že jsou tu už všichni,“ rozhlédl se Viktor kolem sebe a pak vešel do bunkru. Tam právě balili karty poručík Hájek, praporčík Jiránek a poručík Smola, velitel 15. roty. Za Viktorem vešel nadporučík Skokánek, velitel 16. roty, a na poslední chvíli nad průjmem zvítězivší poručík Fišer.

„Nikdo nás už neposílí, nikam se nebudeme stěhovat,“ spustil bez okolků major Marquette, hned jak vešel do bunkru a ostatní se ztišili. „Pozdravuje vás velitel divize generálmajor Zeidler a velitel našeho šestnáctého armádního sboru, polní zbrojmistr Wurm,“ řekl Marquette. „A vy se nedrbejte na přirození!“ houkl k šikovateli Kuncovi.

Pár důstojníků se uchechtlo.

„Pokud máte ještě co zlepšovat na okopech, udělejte to hned. Překontroluji si to, a pokud najdu něco v nepořádku, nechám viníka provádět pořadové cvičení ve volném terénu před zákopy, protože až dojde k italskému útoku, budou mít ti nedbalí v zákopech stejnou šanci jako ti před zákopy. K útoku dojde, a to velmi brzy. Napište dopisy blízkým, a kdo se bude chtít vyzpovídat, má k tomu tu nejlepší příležitost.“

Dělostřelecká palba neustávala, ale všichni věděli, že to nejhorší ještě přijde – a to závěrečná fáze před útokem, palba bubnová. A když ustane, ani zteč v otevřeném terénu nebude nikomu připadat tak strašná. San Katarina na úpatí Monte San Gabriele a sousední vršek San Marco nad Růžovým údolím se otřásaly v nepřetržitém dunění dopadajících granátů. Při výbuších byli nedobrovolně exhumováni i dávno pohřbení nebožtíci na gorlickém hřbitově Kromberk a spolu s roztříštěnými rakvemi létali vzduchem.

Třetího dne ráno došlo na bubnovou palbu, a sotva utichla, zvedly se italské pluky. Zdálo se, že je nemožné, aby v rakouských zákopech zůstal ještě někdo živý a že je tam ještě někdo, kdo bude schopen bránit obrannou linii. Ale potom se rozeřvaly kulomety Schwarzlose a rozštěkaly pušky Mannlicher a mnoho italských vojáků, než si tuto skutečnost stačilo uvědomit, padlo k zemi a už nikdy nevstalo.

Ztráty v zákopech IV. praporu byly strašné. Navíc hned druhý den dělostřelecké přípravy byla od praporu přesunuta na sousední více ohrožený úsek 14. rota. Při protizteči byla zle masakrována a v boji padl i poručík Hájek a praporčík Jiránek. V bunkru zůstal ležet balíček karet, který ani jeden z nich už nebude nikdy potřebovat. Nakonec museli hrát s kartami, které jim rozdal někdo úplně jiný.

Přízraky. Jak můžou ještě tyto přízraky bojovat? Zablácení, nevyspaní a hladoví, s krvavýma očima a spěšně a neuměle ovázanými zraněními. Uniformy a obličeje zažloutlé od výbuchů ekrazitových náloží.

Obrana se hroutí, kdyby teď Italové přitlačili, prolomí ji. Major Marquette posílá všechny bojeschopné zálohy do spěšně opravených zákopů. Zraněné, kteří se udrží na nohou, členy štábu, z buršů udělal nosiče raněných.

Viktor běží shrbený okopem a potom se zastavuje u ztichlého Schwarzlose a odhazuje mrtvé tělo kulometčíka. „Hej, chlapče!“ kopne do nabíječe sedícího na zemi. „Jsi živý?“

„Ano, pane hejtmane.“

„Tak co tu sedíš?“

„Střelec je mrtvý.“

„Vstaň,“ chytne Viktor mladíka za límec, „já jsem tvůj střelec.“

Chlapec se dívá nechápavě, ale nakonec vstává.

„Neboj se,“ řekne Viktor chlácholivě, „se mnou se ti nic nestane.“

„To je dobře, pane, děkuju vám.“

Za co mi děkuješ, pomyslí si Viktor. Za to, že jsem tě falešnými řečmi přiměl k tomu, abys vystrčil hlavu nad zákopy a on ti ji někdo ustřelil? „Nabíjej,“ řekl nahlas.

Kulomet se rozštěká a Viktor cítí jeho zpětné nárazy. Jako od sedla koně při klusu, ale mnohem rychlejší. Kulomet se rozpovídal v nejvyšší čas. Pušky obránců už nestačily dál zadržovat neúprosný nápor útočníků a ti, kteří se dostali příliš blízko k rakouským zákopům, už stačili hodit ruční granáty, které způsobují mezi už tak zdecimovanými obránci znovu spoušť.

Ta, ta, ta, ta, ta… Jak pohodlné, na nic nemyslet, nikomu nevelet, jen dělat tu jednoduchou práci. Ta, ta, ta, ta, ta… Zprava doleva a zpět a to vše znovu. Jako žnec, když kosí klasy. Není to těžké. Jen to chce mít pevnou ruku.

Pane hejtmane. Viktor se ušklíbne – stále si nemůže zvyknout na to oslovení. Tu hodnost nosí týden, ale najednou už mu to nepřipadá tak důležité. I té kulce to bude jedno, až vylezou před zákopy, jestli zastřelí hejtmana, nebo vojína. Pokud si ho najde. A přitom jako aktivnímu důstojníkovi, kterému byla armáda povoláním a který byl nasazený hned od začátku války a byl jedním z mála, kdo tak dlouhou anabázi přežili, by mu za normálních okolností ta hodnost příslušela už dávno. Kdyby… Viktor se znovu ušklíbl. Už to ani nečekal a vlastně mu bylo jedno, jestli je hejtman, nebo frajtr. Největší dar by byl, kdyby utichla děla a on by mohl jít, kam by chtěl, a strhnout ze sebe ten jako žumpa páchnoucí mundúr s blůzou nasáklou zbytky zaschlého mozku jednoho, teď už bezejmenného pěšáka, na jehož jméno si už ani sám nedokáže vzpomenout. A šťastný by byl, až by úplně nahý vlezl do odvšivovací linky a zbavil se těch bestií, které si z jeho vlasů a ochlupení udělaly stálý domov a rozhodly se, že už ho nikdy neopustí.

„Pane nadporučíku, rozhodnutím velitele divize jste s okamžitou platností povýšen do hodnosti hejtmana. Gratuluji.“ Tato slova pronesl major Marquette týden před X. sočskou bitvou.

V bunkru stojí v pozoru vyrovnáni všichni důstojníci praporu. Když velitel domluví, třikrát vzkřiknou: „Hoch!“ a pak jeden po druhém přistupují s gratulací k Viktorovi. Ten je víc zaražený, než by se dalo očekávat, protože s nějakým povýšením už vlastně ani nepočítal.

Marquette někde zrekvíroval bednu červeného, kuchaři sáhli do nějakých nevysvětlitelných zásob, ale nejspíš to na majorův rozkaz někde ukradli, a na stole se objevily špek, cibule, sýr a sardinky a ani chleba nebyl ještě plesnivý… Za chvíli bylo všem jedno, že je Viktor hejtmanem, hlavně že bylo co jíst a pít.

„Musím vám ještě jednou pogratulovat, pane hejtmane,“ ťukl Marquette svým plecháčkem do Viktorova. „Zároveň však musím vyslovit politování, že vás ztratím.“

„Nechte mě hádat,“ přerušil velitele Viktor. „Vyžádalo si mě armeeoberkomando.“

„Třeste se, vídeňské hampejzy!“ vykřikl nadporučík Havlůj.

„Na to zapomeňte,“ poznamenal trochu trpce Marquette. „Koho jednou fronta uchvátí, toho jen tak nepustí.“

„Spíš to bude tím, že žádný z nás nemá dostatek známostí na těch správných místech,“ konstatoval odevzdaně nadporučík Skokánek.

„Máte se hlásit u naší mateřské dvacáté osmé, která je teď v záloze,“ pokračoval Marquette, „hned jak to situace dovolí. Ale vzhledem k tomu, že to situace nedovoluje, zůstáváte až do dalšího zde. Taky kam byste se trmácel. Oni budou určitě brzy povoláni, až naše řady prořídnou, a pak to aspoň nebudete mít za nimi tak daleko. Jejich mise v horách Krasu skončila a teď už se přesouvají sem. A neoficiálně,“ major se naklonil k Viktorovi, „IV. prapor se definitivně opět připojí k osmadvacátému pluku a vy byste se měl stát velitelem jednoho z jeho praporů. Tak na zdraví, pane kolego,“ Marquette znovu pozvedl plecháček s vínem.

„Děkuji, pane majore,“ připil si s Marquettem Viktor, „ale nebylo mi tu tak zle.“

„I mě těšilo,“ řekl Marquette. „Přesto jsem rád, že jste to povýšení dostal. Už jste byl z veteránů skoro poslední.“

„Hříchy mládí,“ vyloudil Viktor trpký úsměv.

„Já vím, stálo to za to?“

„Nikdy se neohlížím zpět.“

„Tak to vám závidím,“ poznamenal Marquette, „ale tady se to hodí, je to snazší.“

Zdálo se, že Italové mají někde za kopcem továrnu na stále nové pěšáky. Vlna za vlnou běžela na rakouské zákopy a v nich se stále ještě bránili lidé. Nejhorší situace nastala, když na IV. prapor a sousední jednotky zaútočilo italské letectvo. Nejdřív přilétli stíhači na francouzských Nieportech, ale ty nebyly tak nebezpečné, i když štípaly jako vosy. Jejich kulomety kropily zákopy, ale bomby měly jen malé a bylo jich málo. Peklo nastalo, když se na obloze objevily třímotorové bombardéry Caproni, z nichž každý nesl mnoho metráků bomb.