Vlastimil Vondruška

KREV NA LOPUCHU

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Vlastimil Vondruška, 2008, 2009

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2009

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2008, 2009

ISBN 978-80-243-4863-6

Mé ženě Aleně

Krev na lopuchu

„A safra!“ bručel polohlasně ponocný Bárta, opřel se o halapartnu a zvedl lucernu, aby se přesvědčil, zda ho nešálí zrak. Na zemi v podloubí ležela v šeru jakási postava. Hlavu zvrácenou na rameno, ruce rozhozené do strany. Ale teprve když došel až k ní, poznal pekaře Jarolímka. Byl mrtvý a v břiše měl ránu, z níž ještě prýštila krev. Nebyl to hezký pohled.

„To zase bude řečí,“ povzdechl si ponocný otráveně. „Jako bych slyšel našeho purkmistra. Co ten ponocný vlastně dělá, když mu poctivé měšťany mordují na ulicích před očima? Jen jestli mu neplatíme zbytečně moc peněz…“ Zlostně si odplivl, rukou si povytáhl padající plátěné nohavice, pohledem se ještě jednou přesvědčil, že muži v podloubí už nemůže pomoci, a pak se rychle vydal pro rychtáře.

Od rána se v Rakovníku nemluvilo o ničem jiném než o surovém mordu. Lidé postávali v hloučcích a živě diskutovali. Nikdo nevěděl nic jistého, ale na jednom se shodli všichni. Rakovník byl obehnaný vysokými a pevnými hradbami. Na noc se brány pečlivě zavíraly a hlídali je městští biřicové. Dovnitř se v noci nemohl dostat vůbec nikdo. Stejně jako ven. Ani v jednom městském šenku momentálně nepřenocoval žádný cizinec. Bylo to k zlosti, ale v noci se po městě pohybovali jen místní obyvatelé. Což znamenalo, že někdo z měšťanů je vrah.

Hned ráno musel rychtář předstoupit před městskou radu, aby vše vysvětlil, neboť to byl on, kdo odpovídal za pořádek ve městě. Zatímco mnozí konšelé se tvářili důležitě, jako by jen díky jejich rozumu mohlo královské město Rakovník existovat, rychtář byl nervózní a potil se. Dosud nezjistil téměř nic. Jen stručně shrnul, co bylo stejně zřejmé: „Nejspíše došlo k hádce. Pekař Jarolímek se nepohodl s někým, jehož jméno zatím neznáme. Proč se pohádali a kdo tasil první, to zatím nevíme. Během dne vyslechnu všechny tovaryše, chátru z pastoušky, možná i pár sousedů, o kterých se ví, že nechodí pro ránu daleko. A s dovolením městské rady také všechny obyvatele Horní uličky, kde se tělo v podloubí našlo. Třeba si někdo něčeho všiml. Nebo něco slyšel…“

„Jen nás zdržuješ,“ utrhl se na rychtáře konšel Vopálka. Byl to muž středního věku a stál v čele opozice proti purkmistrovi. Jemu se nelíbilo nikdy nic a neustále opakoval, že město by měli řídit mladší lidé. Purkmistr byl totiž mužem, jehož hlavu věnčily důstojné šediny.

„To všechno jsi měl udělat, než jsi šel sem na radnici,“ pokračoval konšel Vopálka, ale mračil se na purkmistra, ne na rychtáře. O něho mu nešlo. „Proč musí všechno tak dlouho trvat? Kdyby se veřejných věcí ujali lidé mladší, uměli by si jistě poradit lépe.“

„Já rozhodl, aby se zasedání městské rady konalo hned ráno,“ přerušil ho chladně purkmistr. „Chtěl jsem, aby si městská rada poslechla, co pan rychtář zjistil. A každému soudnému člověku dojde, že nemohl v tak krátké době vyslechnout stovky lidí, kterých je třeba se ptát. Pokud by měli mladí trochu rozumu, napadlo by je to hned. Končím naše zasedání!“

Sotva se muži zvedli od stolu, naklonil se konšel Martínek ke svému sousedu Spoustovi. Ti dva byli nejstarší členové městské rady.

„Petře, co bys řekl tomu, kdybychom se dneska odpoledne věnovali něčemu zajímavějšímu než vrhcábům? Aby se neřeklo, že starci jsou k ničemu.“

Víc říkat nemusel. S konšelem Spoustou, zámožným jirchářem, si rozuměli i beze slov. Trávili spolu hodně času, vlastně již od doby, kdy společně navštěvovali školu při děkanském chrámu.

Do soumraku zbývalo ještě několik hodin, když se usadili ke stolu v jirchářově domě. Děvečka Ančka jim donesla dvě číše svařeného vína, které vonělo kořením. Překvapeně se zadívala na stůl, na němž jindy ležela deska s kameny a kostkami, ale teď se na něm povalovaly papíry. Před oba postavila číše a trochu drze nakrčila nosík. „Copak, vy dneska nebudete hrát?“

„Budeme, ale jinou hru než obvykle. Mnohem zajímavější,“ zasmál se konšel Martínek. Pak se podíval do hezké, ale trochu prosté tváře jirchářovy služebné a dodal: „Nemrač se, Ančko. Já si z tebe nedělám legraci. Děláš nejlepší svařené víno v Rakovníku, na mou duši. Copak sis dneska nepoklábosila u kašny o tom mordu? Tak vidíš. My si o něm chceme povídat také.“

To děvečku uklidnilo. Pokrčila rameny, jako by chtěla říci, že to je ostatně jejich věc. Pak odběhla do kuchyně, ale hned se vrátila s chlebem a slaninou. Ostentativně zívla a optala se, zda budou ještě něco potřebovat. Když její pán zavrtěl hlavou, zamířila do komůrky v podstřeší, kde spávala.

„Na tvé zdraví,“ zvedl jirchář Spousta číši a napil se. „Čím začneme?“

„Třeba tím, co zjistil rychtář. A samozřejmě také tím, čeho jsme si všimli my.“

„Rychtářovu zprávu mi písař opsal,“ souhlasil jirchář a zvedl ze stolu list papíru. „Je tu ohledání mrtvého. Zemřel na bodnutí dýkou nebo tesákem do břicha. Ta rána byla dost hluboká a samozřejmě smrtelná. Jarolímek byl na místě mrtvý. Vrah ho bodl a zřejmě hned utekl. Asi to nebyl lupič, protože Jarolímkovi zůstal u opasku měšec s penězi. Nešlo o zákeřné přepadení, rána byla zasazena zepředu. Lupič by ho spíše bodl do zad. Podle rychtáře souboj. To stojí ve zprávě. Ale…“

„Počkej,“ zarazil jircháře konšel Martínek. „Stejně jako ty si myslím, že se k tomu dá povědět mnohem víc. Jenže dobře víš, jak nebezpečné je vydat se jen jednou cestou. Napišme každý, co si o tom myslíme. Potom si naše úvahy porovnáme, souhlasíš?“

Spousta přikývl, vstal a z police sundal dva ořezané husí brky, baňku s duběnkovým inkoustem a několik trochu pomuchlaných papírů, které byly z jedné strany popsané sloupci čísel. Na poznámky byly dobré.

V komnatě se na chvíli rozhostilo soustředěné ticho, které rušilo jen praskání ohně v kachlových kamnech a skřípání brků po papíře. Když skončili, popsané listy si vyměnili a dychtivě se začetli do poznámek toho druhého.

„Ty tedy škrábeš,“ zabručel jirchář Spousta, když došel až na konec.

„A ty sis už ve škole pletl, kde se píše i a y,“ odpověděl trochu nakvašeně jeho druh.

„Možná… ale nic to nemění na tom, že se v jednom shodujeme. To, co zjistil rychtář a přednesl naší městské radě, je chybné.“

„Jistě. Ne že by chtěl lhát, prostě ho to nenapadlo,“ souhlasil konšel Martínek. Pak se ironicky ušklíbl a dodal hlasem, jako by napodoboval věčného nespokojence Vopálku: „Ostatně, není už nejmladší a rozum takového člověka postrádá důvtip, jaký šlechtí mládí.“

„Ještě štěstí, že nám důvtip nechybí,“ souhlasil rozmarně jirchář, zvedl číši a dopil ji. „Pokud by se Jarolímek pohádal a pak s někým zápasil, musel by někdo v ulici slyšet křik a řinčení zbraní. Byla noc a to je slyšet každé psí zaštěkání. Ale v Horní uličce nezaslechl nikdo vůbec nic. Já se tam lidí vyptával, a jak jsem se dozvěděl, ty také. Dokonce jsi mne předběhl.“

„Inu, jsem přece jen o několik měsíců mladší,“ upozornil skromně konšel Martínek. „Ale to, že nikdo nic neslyšel, není jediný rozpor! Zašel jsem do márnice a prohlédl si mrtvolu. Ta rána v břiše je hodně široká. Takovou neuděláš dýkou, tulichem, ani rapírem. Těžko ji mohla způsobit běžná zbraň, kterou se vedou souboje. Musel ji způsobit nástroj se širokou čepelí. Já bych řekl, že to byl nůž. Ale ne obyčejný, nejspíše řeznický. Takový, co se používá na zabijačky.“

„Nikdo nic neslyšel a ránu v břiše způsobil široký nůž. Je tedy jasné, že nedošlo k souboji. I kdyby se pekař s někým pohádal, kdo by nosil v noci u sebe nůž na zabijačku? Takže náhodnou rvačku můžeme vyloučit. Pak se ale musíme vrátit k tomu, proč vrah Jarolímka neokradl. Pokud to nebyl souboj ani náhodná rvačka, pak by muselo jít o loupež. Ale…“

„Ale co když nešlo ani o jeho peníze? Vrah mu je nechal schválně, aby to vypadalo na souboj nebo smrt ve rvačce. Protože víme, že v Horní uličce nikdo nic podezřelého neslyšel, vyplývá z toho jediná věc. Pekaře zamordovali jinde a jeho tělo odtáhli do podloubí. Aby vše vypadalo tak, jak popsal rychtář.“

„Došel jsem ke stejnému závěru… Jenže jak máme přemýšlet, když jsou číše prázdné?“ protestoval jirchář Spousta, vstal a otevřel dveře, za kterými bylo schodiště. „Ženská líná, kde se válíš? Přines víno!“ Pak se vrátil ke stolu a dobromyslně poznamenal, že ti mladí nic nevydrží. Jeho děvečka by spala pořád.

„Škoda, že konšel Vopálka spí tak málo,“ ironicky podotkl konšel Martínek a zadíval se na papír, kde byly poznámky jeho hostitele. Pak uznale přikývl. „Divil bych se, kdybys přehlédl něco tak očividného.“

„Spíše mě překvapuje, že jsme si toho všimli jenom my dva. V Horní uličce nejsou v podloubí ani na ulici stopy po krvi. V noci nepršelo. Přitom neznám ránu, která by krvácela víc, než nožem do břicha. Z toho by musela být louže, že bys ji ani štoudví vody nesmyl.“

„Co mám umýt?“ ozvalo se ode dveří. Se zíváním vstoupila děvečka Ančka a nesla dva poháry. Kouřilo se z nich a ostře voněly kořením. Postavila je na stůl, dlaně si otřela o suknici, znovu zívla a čekala.

„Běž si zase lehnout, aby sis nevykloubila od zívání čelist,“ zasmál se jirchář dobromyslně. Šlehla po něm nelaskavě pohledem a odběhla.

Oba mužové se napili. Pak se slova znovu ujal jirchář: „Co bys také chtěl? Rychtáře zajímají jiné věci než mordy. Kdyby mohl, bude pořád jen kontrolovat šenky ve městě. Každý hospodský mu rád zadarmo nalije, aby občas zamhouřil oči. A naše městská rada? Bodejť by někoho napadlo jít se podívat na místo mordu! Stačí rychtářova zpráva. Dělat chytrého na radnici je mnohem pohodlnější…“

„Máš pravdu. Jenže s tím my dva nenaděláme vůbec nic. Možná, až po nás přijdou mladší konšelé…“

„To myslíš vážně?“

„Myslím. Přece naše děti nebudou dělat stejné chyby, jako děláme my.“

„Ale budou! Víš co, vraťme se raději k případu. Nesrovnalostí je příliš a navíc do sebe zapadají. V Horní uličce nikdo v noci neslyšel rámus, protože se souboj ani rvačka nekonaly. Pekař Jarolímek zemřel jinde, kde jsou možná ještě stopy krve. Mrtvolu do podloubí vrah přenesl nebo spíše převezl na kárce. Pekař byl silný chlap, dopravit ho tam nebyla legrace. A bylo to nebezpečné. Co kdyby vraha někdo potkal?“

„Tohle by bylo jasné,“ přikývl věcně konšel Martínek, zvedl nůž a ukrojil silný plátek slaniny. Zakousl se do něj a s plnými ústy pokračoval: „Tím se dostáváme k otázce, kdo to mohl udělat. Jak vidím, tys nenapsal žádné jméno.“

„Ty také ne! Ale nesmíme předbíhat. Než začneme hledat vraha, musíme objasnit, proč vlastně pekaře Jarolímka zabil. Mohl s ním mít nějaký spor. Jenže o to se chlapi spíše pohádají a poperou. Ale aby kvůli tomu měšťan spáchal chladnokrevnou vraždu? Ať o tom přemýšlím z kteréhokoli konce, napadá mne jediný důvod, a to jsou peníze. Samozřejmě nikoli těch pár grošů, které měl pekař u sebe v měšci. Co když šlo o jeho majetek?“

„Vraždí se nejen kvůli penězům. Také kvůli ženám. Třeba taková žárlivost… Jenže Jarolímek byl už dlouho vdovec. Navíc dost ošklivý, těžkopádný, ženám se vyhýbal, a pokud vím, žádná o něj ani okem nezavadila. Msta? Proč a za co? Kdysi se tu stal mord ze závisti. Jenže co by mu mohl vrah závidět? Když o tom přemýšlím, peníze se zdají být jediný rozumný důvod, proč by kdokoli riskoval.“

„Pak můžeme na vraha ukázat prstem,“ souhlasil jirchář Spousta a opatrně se napil. Horké víno zatím trochu zchládlo. „Chceš, abychom napsali jméno na papír a pak je porovnali?“

„Ne. Až napočítám do tří, řekneme to jméno nahlas. Schválně, jestli jsme sehraní jako chór na kůru?“ Pak zvedl ruku zaťatou v pěst a pomalu vztyčoval prsty. Když zvedl třetí, oba současně vykřikli: „Caletník Martin Podškubka!“ Pak se uvolněně rozesmáli. Bylo příjemné mít vedle sebe někoho, s kým si člověk rozumí. Nebylo nic otravnějšího než dlouze vysvětlovat myšlenku nekňubovi, který chápe stejně těžce, jako když se forman s naloženým vozem snaží vyjet po cestě do kopce u Sýkořice.

Caletník Podškubka patřil k mladším měšťanům. Byl to podsaditý, zamračený muž, který neměl mnoho přátel. Jeho manželkou byla Rozina, dcera zavražděného pekaře Jarolímka. Syn pekařovi zemřel před několika lety, a tak Rozina zůstala jeho jediným dědicem. A nešlo o malé jmění. Pekař byl známý svou lakotou a peníze raději ukládal do truhlice, než by dal milodar chudákovi u vrat chrámu.

„Caletník Podškubka je svým způsobem nešťastník,“ pokračoval po chvíli spokojeného soustředění jirchář Spousta. „Loni mu shořela stodola s obilím, letos zase vykradli vůz s jeho zbožím, když jel na trh do Plzně. A aby toho nebylo málo, vichřice mu povalila chmelnici na kopci. Má tovaryše, který by zasloužil spíš napráskat, než aby ho živil. Na co sáhne, to se zhatí. A začal pít. Hodně…“

„Musel si půjčit od lichváře. Židu Izákovi zastavil dům i dílnu. Původně si prý chtěl půjčit od tchána, ale ten ho vyhnal. Vždyť víš, jaký to byl držgroš. Křičel, že věno mu řádně vyplatil, tak co po něm chce.“

„Odkud to víš?“

„Před několika dny si Rozina stěžovala mé hospodyni. Náhodou… Hned jak našli zavražděného Jarolímka, přiběhla za mnou, jestli to spolu nějak nesouvisí. Přísně jsem ji napomenul, aby se raději modlila a neroznášela klepy. Pokud je caletník nevinný, proč mu škodit ještě víc? Ale pokud to udělal, nesmíme ho vyplašit.“

„Udělal to on. Nikdo jiný to být nemohl. Jenže… dokážeme ho usvědčit? Pokud to neuděláme my, rychtář všechno pokazí. A náš mladičký konšel Vopálka…“ Mávl rukou, jako by chtěl zahnat protivné myšlenky.

„Kdo by dal na vrtochy dvou starců, že?“ zasmál se konšel Martínek. „Mladí přece vědí všechno lépe. No, nemrač se, my už se mezi mládež opravdu počítat nemůžeme. Neznám případ, kdy by k usvědčení zločince stačilo podezření dvou dědků. I když jsme konšelé. Jenže smutný fakt je, že v ruce nemáme vůbec nic.“

„Jedinou možností by bylo prohledat caletníkův dům. Třeba by se našel nějaký důkaz. I když připouštím, že bychom museli mít veliké štěstí.“

„Jenže co bychom vůbec mohli najít? Snad jen ten nůž… Vrah ho z místa zločinu odnesl. Bál se, aby ho někdo nepoznal, to je jasné. I když… kdo by poznal nůž? Takových ve městě je!“

„Mohl to být lakomec… Ale spíše ho odnesl z jiného důvodu. Aby doma v kuchyni nechyběl. Manželka by ho začala postrádat. Jakmile by se dozvěděla, co se stalo, napadlo by ji, proč nůž chybí.“

„Takže nůž po vraždě pečlivě vyčistil, aby na něm nezůstala žádná krev. A vrátil ho do kuchyně. Tím pádem jsme v koncích.“

„Jenže proč hledat krev jenom na noži? Představ si, že je noc a ty máš v ruce nůž, kterým jsi právě vraždil. Co teď?“

„Do látky ho otřít nesmím, to dá rozum. Manželka nebo služebná by stopy krve našly. Jo, kdybych byl řezník, udělám to klidně. Jenže caletník s krví přijde do styku, akorát když jí jelita. Takže bych ho asi umyl ve vodě.“

„Ve dne!“ vítězoslavně upozornil jeho přítel. „Zajdeš si ke strouze před hradby a je to hotovo. Jenže v noci máš doma k dispozici jen vědro v síni. A v něm se ráno budou mýt lidé z domu. Jak vysvětlíš, že voda je zarudlá?“

„V tom případě bych ho musel otřít na dvoře o trávu nebo něco podobného. Počkej… za caletníkovým domem je malá zahrada. Hodně zanedbaná, protože se o ni nikdo nestará. U plotu rostou veliké lopuchy. Ty by se hodily skvěle.“

„Jistě. Je to asi jediná šance, jak ho usvědčit. Dva dědci počestného měšťana obvinit nesmějí, ale zakrvácený lopuch by ho usvědčit mohl. Hned ráno to musíme u purkmistra zařídit.“

Ale ráno se ukázalo, že to nebude tak jednoduché, jak si oba staří přátelé mysleli. Purkmistr se bránil, že něco takového Rakovník ještě neslyšel, aby šel rychtář prohlížet trávu a listí v zahradě. Teprve když se do věci vložil konšel Vopálka a pohrdavě se vyjádřil o rozumu obou starých konšelů, postavil se purkmistr na jejich stranu. V duchu jim ovšem spílal, že jestli ti dva staří blázni nemají pravdu a on si utrží ostudu, pěkně jim to osladí. Náladu mu spravil až nechápavý výraz rakovnického rychtáře, když poslouchal podivný úkol.

Ale pochybnosti zůstaly. Ovšem jen do chvíle, než se rychtář vrátil z domu caletníka Podškubky. V ruce vítězoslavně nesl lopuchový list s tmavými skvrnami, které nemohly být od ničeho jiného než od krve. Lopuch položil obřadně na purkmistrův stůl, jako by to byla kostelní svátost. Uklonil se a vítězoslavně dodal: „Caletník je už v šatlavě. Nechal jsem ho zavřít… Písař zrovna sepisuje jeho přiznání.“

„Tak on se ti dokonce přiznal?“ jásal purkmistr.

„No, mně přímo ne. Ale náhodou se k tomu nachomýtli konšelé…“

„Já vím,“ přerušil ho purkmistr pobaveně. „Starý Spousta a Martínek. Jak z něj přiznání dostali?“

„Já ani nevím. Nejdřív mu pověděli, že pekař Jarolímek nezemřel v souboji, ale kdosi ho zavraždil nožem. Caletník mlčel, a tak mu jeden z konšelů, ani si už nepamatuji, který to byl, řekl, že ten nůž najdou nejspíše v jeho kuchyni. Caletník začal křičet, že to by mu museli dokázat. Ale hned ho zarazil ten druhý a pověděl mu, že udělal velikou chybu, když ten zakrvavělý nůž očistil v zahradě o list lopuchu. A ten list tam nechal ležet… V Podškubkovi jako by se něco zlomilo. Začal se třást, vytřeštil oči a křečovitě ze sebe chrlil přiznání…“

Odpoledne, když konšelé odcházeli z radnice, kde se nemluvilo o ničem jiném než o tom, že rozum starých mužů přece jen není tak úplně k zahození, svěřil se konšel Martínek svému příteli: „Musím se ti přiznat, že ve mně byla malá dušička, jestli Podškubka na mou lest naletí.“

„Jaká lest? Víš něco, co já ne?“ divil se jirchář Spousta, zastavil a zvědavě si svého starého druha prohlížel. „Všechno bylo přece tak, jak jsme vydedukovali. Byla to logika, milý příteli, a nikoli úskok!“

„Měl jsem strach, zda Podškubka skutečně otřel ten zakrvácený nůž do lopuchu. Aby ho neotřel třeba jen o trávu,“ vysvětloval konšel Martínek s nevinným úsměvem.

„Teď už ti opravdu nerozumím. Tak by se našla tráva, no a? Ale našel se lopuch se stopami krve!“

„Máš pravdu, našel. Jenže ten jsem hodil do jeho zahrady dneska ráno já,“ řekl konšel Martínek s hranou lehkomyslností. „A ta krev byla z husy, kterou má služebná ráno zařízla. Takže teď tě mohu pozvat na pečeni!“

Horažďovický soud posledního odvolání

„Aby čert vzal celou dvorskou kancelář,“ pomyslel si horažďovický purkmistr, když se za rytířem Janem Malovcem zavřely dveře. „Takový jasný případ, ale v Praze asi nemají co dělat. Pošlou nám úředníka v brokátu a my abychom ho ještě platili. To zase bude vydání. Měli jsme toho lotra pěkně v tichosti pověsit sami a hned!“

Rytíř Jan Malovec zamířil z radnice k městské bráně, kde byl malý, ale přepychový zájezdní hostinec. Měl tam schůzku se zámožným kupcem Matějem Konopáskem, který byl nejen horažďovickým konšelem, ale především jeho dávným spolužákem na vysokém učení pražském. Posadili se ke stolu, objednali si džbánek rakouského vína a dlouho vzpomínali na staré časy. Teprve pak se dostali k tomu, proč vlastně Jan Malovec do Horažďovic přijel.

„Hlavně jsem chtěl vidět tebe,“ usmíval se vysoký hubený rytíř. „Ovšem i ten případ vypadá zajímavě. Je totiž na první pohled tak jasný, až to budí nedůvěru. Já vím, že by se dvorská kancelář měla věnovat spíše sporným rozsudkům, ale tentokrát udělal komoří výjimku. Sám jsem se nabídl, že to prověřím. A ty mi, doufám, pomůžeš. Znáš místní lidi…“

„Co na tom chceš zjišťovat?“ divil se kupec Matěj. I jeho napadlo, stejně jako purkmistra, že si rytíř Malovec udělal výlet za peníze královské pokladnice.

„Vlastně všechno. I když jsem četl protokoly, které vaše radnice poslala do Prahy, pověz mi to znovu.“

Kupec si povzdechl. „Řezníka Martina Sekyru našla jeho služebná kolem poledne. Bylo jí divné, proč ráno nevstal a nepřišel do dílny. Našla ho v jeho komnatě. Ležel na podlaze, někdo ho ubodal nožem. Zasadil mu několik ran. Podle našeho městského lékaře byl v té době mrtvý dvě, nejvýše tři hodiny.“

„Ano, tak to stojí v protokolu. Dá se odhadu vašeho lékaře věřit? Ta doba je totiž důležitá. Jak se vůbec dá něco takového poznat?“

„Prý podle teploty těla. Když někdo zemře, pomalu chladne. Schválně jsme si našeho lékaře vyzkoušeli. Kat zabil tři toulavé psy, každého v jinou hodinu. Pak měl náš lékař určit pořadí, kdy zcepeněli. Udělal to naprosto přesně. On je sice morous, ale řemeslu rozumí. Mně třeba uzdravil nohu. Poslední dobou bolela jako čert a…“

„Asi se to dá opravdu poznat,“ přerušil ho trochu nezdvořile rytíř Jan Malovec. „Nu, zřejmě se na univerzitě věnoval studiu pečlivěji než my dva. Tak dál!“

„Řezníkova služebná navíc potvrdila, že před ranní mší její pán ještě žil. To mu nesla pohár vína. Byl prý živý víc než dost, protože ji poplácal po… Ale to sem nepatří. Řezník Sekyra byl ubodán nožem někdy mezi ránem a polednem. Jakmile ho našla zamordovaného, hned běžela pro rychtáře. Ten zjistil, že zmizel řezníkův tovaryš Petr. A s ním i váček se spoustou stříbrňáků. Sám vidíš, že všechno bylo jasné hned od začátku. Museli se pohádat, pak tovaryš vytáhl nůž, asi se poprali a ve rvačce svého pána ubodal k smrti. Sekyra byl chlap jako hora, řezník, co bys chtěl? Ale tovaryš Petr byl také pořádně stavěný mužský. To víš, rvát se s řezníkem může zase jen člověk ze stejného cechu. Z jednoho šenku na předměstí nedávno dva řezničtí tovaryši vyházeli okny a dveřmi všechny hosty. Tři krejčí, dva ševce, jednoho pekaře a městského písaře. S horažďovickými řezníky si není radno zahrávat…“

„Vrať se k případu. Ty jsi upovídanější než většina zemských úředníků, příteli,“ zasmál se dobromyslně rytíř Jan Malovec a s chutí dopil pohár dobrého vína. Rukou přivolal šenkýře a objednal ještě jeden džbánek.

„Nu, zbytek znám z protokolu, stejně jako ty,“ trochu uraženě odpověděl horažďovický kupec. Chvíli trucoval, ale když mu jeho přítel dolil číši novým vínem, přikývl na znamení, že mu jízlivou poznámku odpustí. Napil se a rozvážně pokračoval: „Chlap, který držel toho dne stráž v Pražské bráně, potvrdil, že po ranní mši kolem něho tovaryš Petr prošel. Jen kývl na pozdrav a pospíchal, jako by mu za patami hořelo. Zahlédl ještě, jak na křižovatce odbočil směrem na Klatovy. Rychtář za tovaryšem hned poslal dva muže na koních. Odpoledne ho na cestě mezi Horažďovicemi a Klatovy chytili. A váček s penězi měl u sebe.“

„Ovšem v protokolu je, že uvězněný tovaryš od začátku tvrdil, že to bylo jinak. Přísahal, že z města odcházel mnohem dřív, určitě před ranní mší, sotva se otevřely brány. A peníze mu svěřila řezníkova manželka, aby je odnesl do Klatov. Její manžel dlužil tamnímu soukeníkovi, jistému Pavlíčkovi.“

„Jenže to si vymyslel,“ přikývl kupec Matěj. „Co měl taky říci? Že ty peníze ukradl? Řezníkova manželka se s ním toho dne ráno vůbec nepotkala. A že by mu dala peníze, rozhodně popřela. I strážný v bráně si byl jistý svou výpovědí. Tovaryš odcházel z Horažďovic mnohem později, než tvrdil při výslechu. Před mší řezník Sekyra dle svědectví služebné ještě žil, proto si to tovaryš Petr vymyslel. Ve skutečnosti odešel až po mši, a to už byl jeho pán zamordovaný. Nikde jediná skulina. Ovšem královská komora je zřejmě jiného mínění…“

„Tobě můj úřad nějak leží v žaludku,“ zasmál se suše rytíř Malovec. Dlaní si mnul bradu a uvažoval. Ano, to vše v protokolech bylo. Také doznání tovaryše Petra, že řezníka Sekyru zamordoval. Ovšem doznání vynucené na mučidlech. Takové případy neměl rytíř Malovec rád. Zvláště pokud bylo doznání stejně neurčité jako to, které četl. Pokud by se řídil jen rozumem, musel s vývody horažďovického kupce souhlasit. Ovšem jeho intuice mu říkala něco jiného. Jako soudce měl povinnost řídit se nejen zákony, ale také svým srdcem a svědomím. Proto jel do Horažďovic.

„Městský stav a královské úřady se mohou jen těžko milovat,“ potvrdil horažďovický kupec. Teď se netvářil jako dávný přítel, ale sebevědomý konšel.

„Já nechci, abys miloval nějaký úřad. Ať už královský, nebo městský. Ale chci, abys ctil spravedlnost. A hájil pravdu…“

„Promiň,“ uvědomil si svou chybu kupec a sklopil oči k zemi. „Už nebudu pít.“

„Jen klidně pij, víno tříbí rozum. Jenom na chvíli zapomeň, že jsi konšel. To je pro hledání pravdy někdy lepší. Pokud bys nezasedal v horažďovické městské radě, co by sis o tom všem myslel?“

Kupec Matěj vraštil čelo a soustředěně uvažoval. Cítil se trochu provinile a rád by svému příteli pomohl. A nejen jemu. Když byl mladší, byl ochotný pro pravdu zemřít, stejně jako kdysi Jan Hus. Bylo zajímavé, jak pocitem úřední důležitosti mohl člověk zhloupnout.

„Nu, divná je vlastně jedna věc,“ řekl po chvíli překvapeně. „Ten dluh!“

„Podle výpovědí přece neexistoval.“

„To je pravda. Nikdo v Horažďovicích o něm neví. Jenže… S Klatovskými se už léta přeme o solné clo. A také o mýto. Prostě se s nimi nemáme rádi. Když se potkají naši a Klatovští, často to skončí rvačkou. Sekyra nebyl žádný chudák. I kdyby si musel půjčit, spíše by se upsal ďáblovi, než by požádal o pomoc kohokoli z Klatov. Proč by si tovaryš Petr vymýšlel takovou hloupost? O Klatovských ví své, stejně jako každý jiný ve městě.“

„Chceš naznačit, že by mohl mít pravdu?“

„Co já vím! Proč neřekl, že si jeho pán vypůjčil od někoho z Plzně? Nebo z Domažlic? To by vypadlo pravděpodobněji.“

„Ptali jste se toho klatovského měšťana? Pokud by mohl někdo opravdu potvrdit, zda dluh existoval, pak jedině on,“ přikývl se zájmem rytíř Malovec. Už se zase na svého přítele přátelsky usmíval.

„Ne! S Klatovskými přece nemluvíme…,“ upozornil důrazně kupec Matěj a významně zvedl obočí. Upil z číše a pak se jakoby mimochodem optal: „Kdy odjedeš do Klatov?“

Do domu klatovského soukeníka Pavlíčka dorazil rytíř Jan Malovec před polednem následujícího dne. Byl příjemný slunečný den a jelo se mu dobře. Měl výtečnou náladu. Ukázal listinu s pečetí královské komory a oznámil, proč přijel.

Soukeník se zdvořile uklonil a odvedl ho do domu. Bylo zřejmé, že usilovně přemýšlí. Sotva usadil vznešeného hosta ke stolu a služebná nalila do korbele ječný ležák, zavrtěl hlavou, jako by se něčemu opravdu divil.

„Nikomu z Horažďovic jsem peníze nepůjčil,“ začal zdvořile. „Ostatně, který slušný a poctivý Klatovák by půjčil peníze zrovna Horažďovickým? Ne, s nimi nechci mít nic společného. A řekl jsem to i tomu mládenci, který ke mně s těmi penězi přišel.“

„On tu byl? Petr, tovaryš řezníka Sekyry?“

„Ano, tak se představil… Chtěl, abych mu vrátil dlužní úpis, a v ruce držel pořádně plný měšec. Byl dost zmatený, když jsem peníze nepřijal. Bylo mi ho skoro líto… i když přišel z Horažďovic. Bylo zrovna poledne, a tak jsem ho pozval ke stolu, aby s námi poobědval. Najedl se, slušně poděkoval a zase odešel. To je všechno. Pokud mne chce někdo obvinit, že jsem si neprávem vzal peníze…“

„Nikdo tě neobviňuje,“ zarazil ho hned rytíř Malovec spokojeně a pokřižoval se. Ano, sám Bůh vedl jeho kroky z Prahy do Horažďovic.

„No proto,“ přikývl přísně klatovský soukeník. „U Horažďovických totiž nikdy nevíte, jakou špatnost vymyslí.“

Rytíř Jan Malovec si nechal na radnici soukeníkovu výpověď sepsat a stvrdit městskou pečetí na znamení, že je pravdivá. Pak arch papíru uložil do kožené brašny a vyrazil zpátky do Horažďovic. Sotva vjel bránou do města, zamířil do výstavného domu svého přítele.

Zatímco se jeho koně ujal podomek, rytíř se usadil v jizbě do křesla. Chvatně vyprávěl, co se v Klatovech dozvěděl. Když shrnul soukeníkovu výpověď, spokojeně dodal: „Dluh opravdu neexistoval. To by spíše půjčil osmanský sultán našemu císaři než klatovský soukeník někomu z Horažďovic. Potud mají protokoly o vraždě řezníka Sekyry pravdu. Jenže tovaryš Petr si nic nevymyslel. On se opravdu domníval, že má peníze vrátit. Když zjistil, že jeho stříbrňáky nikdo nechce, vydal se zpátky domů. Biřicové ho sice chytili na cestě mezi Horažďovicemi a Klatovy, jenže on neutíkal pryč, nýbrž vracel se sem do města. Kdyby vraždil, vracel by se? I s ukradenými penězi? Nesmysl, co!“

„Říkáš, že ho ten soukeník pozval v Klatovech na oběd?“ optal se kupec Matěj a rychle něco zaujatě počítal na prstech.

„Jistě. A představ si, ani ho neotrávil. I když měl příležitost,“ zasmál se rytíř Malovec rozpustile.

„Škoda, alespoň bychom měli důvod Klatovy oblehnout, dobýt a zničit,“ stejně lehkovážně odpověděl jeho přítel. Ale hned zvážněl. „Na koni jsi tam byl za chvíli. Ale pěšky to trvá mnohem dále. Kdysi jsem tam chodíval za jednou… Prostě vím, že pěšky tu cestu stěží urazíš rychleji než za čtyři hodiny. I když jdeš pěkně svižně. A teď počítej se mnou. Tovaryš Petr byl v Klatovech kolem poledne. Kdyby z Horažďovic odešel před ranní mší, je to tak akorát. Ale kdyby odešel až po mši, měl by na cestu nejvýše dvě a půl hodiny. I kdyby běžel, nestihl by to. Z toho vyplývá, že mluvil pravdu. Bránou prošel v době, kdy byl jeho pán ještě naživu. Strážný se musel splést. Pokud ovšem neměl ten tovaryš někde poblíž schovaného koně. Jenže… Když se vracel, šel pěšky. A vůbec, to by byl pěkný nesmysl.“

„Jistě. Proto musíme svědectví strážného znovu prověřit.“

„Budu se vyptávat lidí, kteří bydlí poblíž brány. Třeba si tovaryše všimla nějaká děvečka, když šla ráno s putnami ke kašně pro vodu… Uvidíme,“ slíbil kupec Matěj a pak zatleskal, aby jeho žena přinesla večeři.

Další den pršelo. Rytíř Malovec zůstal ve své jizbě, kterou si pronajal v šenku vedle radnice. Po cestě do Klatov se cítil unavený. Už nebyl mladík. Celý den v sedle by zmohl každého. Nasnídal se a zase usnul. Šenk opustil až odpoledne, kdy přestalo pršet. Vyslechl písaře a také ty konšele, kteří byli přítomni výslechu tovaryše Petra. Ale nedozvěděl se nic, co by mu pomohlo. Do jizby se vrátil poměrně záhy. První, čeho si všiml, byl list papíru, který ležel na stole. Vzkaz byl nepodepsaný a obsahoval jedinou větu: Tovaryš Petr opustil toho osudného dne Horažďovice už před ranní mší.

„To je výsledek mého dnešního pátrání,“ kasal se kupec Matěj, když mu rytíř Malovec vzkaz ukázal. „Někdo se mi bál povědět pravdu do očí. Ale mlčet nechce.“

„Jenže tohle svědectví uvězněnému tovaryšovi moc nepomůže. Co zatím víme? Že v Klatovech byl. Myslíš, že horažďovická rada bude ochotná změnit rozsudek jen na základě svědectví klatovského soukeníka?“

„Kdyby byl z Plzně, možná… Ale takhle určitě ne. Jenže to nevadí. Půjč mi ten vzkaz. Pokusím se podle písma zjistit, kdo ho napsal.“

Vzápětí kupec Matěj odešel, aby vzkaz porovnal s písemnostmi, které byly uložené v kanceláři na radnici. Jako konšel k nim měl volný přístup. Dalo mu to mnohem méně práce, než se obával. Domů se vrátil ještě před soumrakem. Rytíře Malovce zastihl v živém rozhovoru se svou manželkou. Přátelsky mu zahrozil a podotkl, že ještě nezapomněl, co prováděl v době studií. Ale když se jeho žena se smíchem optala, zda on nebyl stejný, rychle to zamluvil. Z kapsy vytáhl list papíru se vzkazem, položil ho na stůl a řekl, že podle písma ho napsal pasíř Jíra. Už pro něho poslal, měl by tu být každou chvíli.

Snědý řemeslník s tmavými kudrnatými vlasy se objevil vzápětí. Měl uhrančivé černé oči a nezapřel vlašskou krev, kterou po otci zdědil. Prudce gestikuloval, hovořil se vznětlivým zaujetím a neustále se smál. Potvrdil, že vzkaz opravdu napsal on.

„Nechtěl bych, aby mě někdo spojoval s tím zločinem,“ vykládal a bezostyšně si prohlížel kupcovu manželku. I když už nebyla nejmladší, byla to stále krásná žena.

„Copak tě někdo obviňuje?“ vrtěl nechápavě hlavou rytíř Malovec.

„Z mordu jistě ne,“ souhlasil pasíř a pokrčil rameny. Na chvíli se odmlčel a pak rychle vyložil, že se do Horažďovic vrátil z jarmarku den před tím mordem. Ale nešel spát domů. Zůstal u jedné prodejné holky na předměstí. Do města se vydal až ráno. Zrovna se otevírala brána. V průjezdu se skoro srazil s tovaryšem Petrem, který pospíchal z města. A to bylo v každém případě před mší. Ovšem doma by to celé těžko vysvětloval. Pak se dvorně uklonil kupcově manželce a dodal, že by ho mrzelo, kdyby svou ženu zarmoutil, i když ovšem není zdaleka tak půvabná jako ona.

„Měl bys skončit na pranýři,“ mračil se kupec Matěj.

„Možná,“ souhlasil pasíř Jíra pokorně. „Už chápete, proč bych nerad svědčil před městskou radou? Ovšem, chtěl bych upozornit ještě na jednu věc… To ráno zajišťoval ostrahu města řeznický cech!“