Jaroslav Kuťák

KONEC HADA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Jaroslav Kuťák, 2009

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2009

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2009

ISBN 978-80-243-4933-6

Had má hlavu a ocas,

přičemž hlava může být symbolem ženy a ocas muže.

Ale kde potom má had svůj konec?

ČÁST PRVNÍ

Veni…

Magda střídavě pozorovala svůj obraz v zrcadle a dění na chodníku za oknem, ale nesoustředila se ani na jedno ani na druhé, protože se chtěla zabít.

Opírala se o stěnu vedle okna, špičku dlouhého nože na krájení chleba měla pod levým ňadrem. Držadlem tlačila nůž proti zdi vedle zrcadla. Stačilo na ten ohavný zubatý nůž nalehnout a ostří muselo projet až k srdci. Když ho přikládala k tělu, musela prs posunout do strany a najít místo mezi žebry, kde tušila pulzující sval, ve kterém údajně sídlí láska. Láska, panebože!

Kdesi v hrudníku to bolelo. Chybějící kus duše, který si s sebou odnesl ten zrádce. Po více než dvaceti letech manželství zmizel s jinou. Se sportovkyní, která vážila o polovinu méně než Magda a byla ochotná jezdit na kole a chodit na procházky přírodou. Jaká romantika proti manželce, jejíž zájmy končily u plotny a v prádelně a která měla sex appeal umaštěného grilu!

Podívala se na nůž. Kolikrát mu s ním nakrájela chleba? pomysela si.

Všichni ji ujišťovali, že se k ní vrátí. Zjistí, že té divoké holce nestačí. Už by mu to snad i odpustila, jen aby byl klid. Být spolu večer u televize, dívat se na seriály, prohodit pár slov, v klidu se dohodnout, kdo co další den zařídí, a jít včas do postele, aby se pořádně vyspali. Cestou do ložnice ještě zkontrolovat syna v pokojíčku. Oba to měli rádi. Pak na domluvenou návštěvu rodičů, poté zahrada, televize, spánek.

Dole na chodníku se líbal nějaký pár. Dívala se na ně, ale žili v jiném levelu počítačové hry. Okolní svět si hrál, ona z něj byla vyřazená. Lidé dělali nepochopitelné věci, drželi se za ruce nebo se dotýkali rty. Magda nic z toho neměla už několik měsíců. Nikdo ji nelíbal. Už jí bylo čtyřicet, život stejně končil, tak proč to neukončit definitivně? Vzala si na to týden dovolené. I na sebevraždu člověk potřebuje dostatek času.

Zatlačila proti špičce nože, látka blůzy se napnula.

Magda se nadechla…

V zrcadle před sebou uviděla svoji matku. Síť vrásek, které se při námaze stáhly a vytvořily výraz, který matka mívala, když prosila, aby jí dcera nedělala ostudu.

Zazvonil zvonek.

Magda se pootočila, aby se neřízla. Odložila nůž na toaletní stolek.

„A je po sebevraždě,“ řekla.

Znovu se ozvalo zvonění. Naléhavé, opakované – takhle zvoníval, když si zapomněl klíče. Opřel se ukazováčkem do zvonku a držel, pustil a zase držel.

Vzala za kliku. Bylo zamčeno, předem se zajistila, aby spolehlivě vykrvácela.

Otevřela, ale nestál tam uprchlý manžel. Byla to pošťačka. Taky z jiného světa, v uniformě s čepečkem a odřenou koženou brašnou po boku. Jakou šanci mají pošťačky v internetovém světě? Rok? Pět let?

„Dobrý den, paní Tagerová,“ řekla doručovatelka a vytáhla z brašny podlouhlý balíček.

„Dobrý den.“

Ženě s brašnou bylo něco kolem třiceti. Před sto lety bývalo její zaměstnání prestižní, lidé pošťáky vyhlíželi, dávali jim koláčky. Pošťáci vycházeli na pohlednicích, před Vánocemi roznášeli pošťácké zábavné kalendáře, Karel Čapek napsal Pohádku pošťáckou.

„Mám tady pro vás dvě zásilky,“ řekla pošťačka. Měla zrzavé vlasy, narychlo stažené do ohonu a vypadala uštvaně. U plotu bylo opřené služební kolo.

„Ano?“ zeptala se Magda. Na prsteníčku levé ruky doručovatelky se matně leskl snubní prstýnek. Jestlipak víš, holka, co teď dělá ten tvůj? Baví se v kanceláři se sekretářkou? Je na služební cestě? S kým? Je tam přes noc? Přijede ti domů unavený? Přiveze dárek? Čokoládku? Aby se o ni mohl s tebou podělit? A ty budeš mít opuchlé nohy od běhání.

„Tady,“ řekla zrzka a vytáhla z bezedné hnědé brašny ještě jeden podlouhlý balíček.

Magda se zarazila, ale přijala i druhou zásilku.

„Kolik to dělá celkem?“zeptala se.

Pošťačka otevřela osahaný, špinavý sešit v černých deskách, na kterém se udržel každý otisk prstu, olízla si ukazováček a nalistovala jeden z volně vložených papírů.

„Tady a tady to podepište. Neplatíte nic.“

„Hm,“ kývla Magda.

Nakupování se po odchodu manžela ještě před rozvodem stalo jednou z mála příjemných věcí tohoto světa. Používala společnou kreditní kartu, vybírala z jeho účtu. Večer si dala lahvinku červeného chilského vína, brouzdala po internetu a nakupovala drobnosti. Žádné velké pálky, ale platila hned jeho kartou. Mosazný secesní kalamář v aukci, nový foťáček od Nikonu do kabelky, značkový svetřík, tři podprsenky, nové křeslo k počítači…

Zavřela dveře a odnesla balíčky k oknu. Netušila, co by v nich mohlo být, očekávala možná deset nebo dvacet malých nákupů. Podívala se na nůž, vzala ho do ruky, aby pokračovala v sebevraždě, ale zvědavost zvítězila. Zastrčila špici pod lepící pásku a opatrně ji rozřízla. Pak i na druhé straně, odložila nůž a otevřela krabičku. V bublinkovém plastu byl zabalený růžový podlouhlý váleček.

„Už vím,“ řekla a rozbalila to.

Moderní gelový vibrátor. Diskrétní zásilka. Byl měkký a příjemný na dotek. Pohladila se s ním po tváři a zavřela oči. Koupila si ho, když na netu četla článek o ženské masturbaci. Šedesát procent žen se takhle uspokojuje, ale na rozdíl od mužů se k tomu ženy nerady přiznávají.

Produkční, 29 let: Byl hustý provoz a já to nemohla vydržet, tak jsem začala na křižovatce a cestou domů to bylo docela divoký.

Manažerka, 33 let: Nebylo to poprvé, když jsem si to udělala na dálnici v autě. Postel je ale postel.

Učitelka angličtiny, 30 let: Bez toho, aniž bych se při tom pozorovala v zrcadle, už to moc nedělám. Někdy si připadám tak trochu jako herečka. O to víc mě to vzrušuje. A někdy to schválně dělám před oknem, kam může být vidět.

Magda Tagerová si vyhrnula sukni a natáhla prsty ke kalhotkám. Pak ale vstala a šla do koupelny. Pustila horkou vodu a vložila stimulátor pod proud. Otáčela s ním jako s mrkví, kterou chce oškrábat do nedělní polévky.

Prohlížela si přístroj, který kdysi za socializmu, to byli s manželem jen krátce svoji, dostal obecný název robertek. Způsobila to dáma, která ve svých prostorách pronajímala vibrátory. Dnes už sotvakdo ví, že za socalizmu bývala pornografie a věci s ní související zakázány, včetně masturbačních pomůcek. Dáma byla soudně stíhána za šíření pornografie a za obohacování, dostalo se to na veřejnost a lidé se bavili. To ona poprvé mluvila o „robertkovi“.

Byl větší než manželův penis. Asi všechny vibrátory budou větší než manželské penisy, pomyslela si.

S růžovou náhražkou v ruce odešla do obývacího pokoje. Odložila robertka a vzala do ruky zelený sešit, do kterého si poslední měsíce psala záznamy. Otevřela ho. Na první straně stálo:

Zápisky z rozpadu mého manželství

Obrátila list.

6. – 8. 5. 2008 – přechod Šumavy, přijel, ukazoval mi fotky, na spoustě z nich byl s ní, vyprávěl mi o ní, jak závodně běhá, zajímá se o rozhledny, leze po horách, chtěl, abych jí ty fotky poslala mailem, on to neumí, učila jsem ho zacházet s mailem

– v dalších dnech zůstával do noci u počítače, což jinak nedělá

12. 5. – když si šel ve dvě ráno lehnout, vstala jsem, zapnula počítač, neodhlásil se z mailu, takže přes historii jsem to otevřela – totální šok – jsou do sebe zamilovaní, úplně je to ochromilo

– nespala jsem celou noc, ráno jsem to na něj vybalila, koukal zmateně, jako když neví, o čem mluvím, jela jsem ten den s mámou na chalupu, vůbec nevím, jak jsem to přežila, on jel pryč „pracovně“, ale byl s ní – znovu jsem se mu dostala do mailu, děkovala mu za růže, kamínek, který jí našel, že si ho zapomněla v našem autě, popisovala, jak spolu objímali stromy a jezdili na čtyřkolce po polích

– začalo noční mailování, naučil se to rychle

– řekla jsem to synovi, ten se smál, že ho to přejde, pak o ní zjistil, že je na chlapy, že je často střídá

– 5. mě vzal s sebou do lesa, vzal si detektor kovů, hledali jsme poklady, naposledy mě objímal, vysvětloval, že ona je jen kamarádka.

Zavřela sešit, odložila ho do zásuvky a zabouchla ji. Už pár dní nic nenapsala. Byla po rozvodu. Připravovala se na smrt, ty řádky jí připadaly zbytečné. Stolek se zakymácel a z desky spadl druhý balíček.

Sehnula se pro něj a rozbalila ho.

Ještě jeden růžový robertek. Teď měla v každé ruce jednoho.

„Asi jsem při objednávání vypila trochu víc vína a trochu víc proklikla tu objednávku,“ poznamenala do prázdného bytu.

Dívala se z jednoho vibrátoru na druhý, oba byly stejné, marně hledala nějaký rozdíl. Jako chlapi, pomyslela si. Všichni jsou stejní. Jsou to jen držáky na penisy. Stojany na růžové bimbásky. Podstavce nafukovacích tyčinek k uspokojování.

Pohlédla na vibrátor v pravé ruce a uviděla svého nevěrného muže.

Ale kdybys ho tady měla, všecko bys mu odpustila, že? Tak, hochu, užil sis, uděláme tlustou čáru a jedeme dál. Dnes večer budeme na zahradě grilovat, ano? Pozveme vaše i moji mámu, aby viděli. Koupím ti pár piv, bude to hezké.

Podívala se na vibrátor v levé ruce.

Večer se posadíme k televizi, dáme si brambůrky a oříšky, budeme si povídat o seriálech, ty si zdřímneš a pak půjdeme spát, já si tě v noci probudím a postavím a užijeme si tu hezkou chvíli…

Do úvah o záchraně rozvedeného manželství se jí však pořád pletl obrázek hubené advokátky, která jejího Marcela teď asi zase někde honí po horách, prý snad lezou po skalách, prohánějí se po lučinách jako srnec se srnkou, za účelem nastavení správné tělesné teploty ke kopulaci.

Odložila robertky vedle sebevražedného nože a znovu se podívala z okna. Tam venku byl svět, který se docela proměnil. Záviděla lidem jejich city, náklonnosti, soužití, lásku, souznění, milování, těšení se na sebe, pohlazení, polibky, objímání… Všechno to bylo daleko a nedosažitelné, jako když se vzpomíná na zážitky, které kdysi byly tak hezké a které se už nikdy nemohou vrátit.

Znovu vzala nůž, zapřela ho držadlem o stěnu, našla místo pro špičku pod levým ňadrem a nalehla na ni. Dvakrát se nadechla a vydechla, jako v posilovně, náznakem se pokřižovala, postavila se tak, aby přenesla váhu…

…a vtom se ozvala dutá rána a hned po ní druhá.

Magda se ohlédla.

Vibrátory se skutálely ze stolu na plovoucí podlahu a mířily k ní. Bezmyšlenkovitě si je prohlížela, než se první zastavil o nadzvednuté levé chodidlo a druhý o patu. Napadlo ji, že by bylo hloupé, kdyby ji našli ležet v krvi na vibrátorech, vrátila nůž na stůl, sklonila se pro růžové pomocníky tělesného uspokojování, a když je chtěla schovat, něco ji napadlo.

Jednoho robertka položila na křeslo, druhého na stůl, vzala do ruky nůž, přidržela umělý penis, aby neprokluzoval, přiložila ostří na prostředek růžového tělesa a udělala pohyb, který naznačoval, že chce tu věc rozříznout na dva kusy.

Náhle ucukla.

Proč ničit novou věc? Vždyť je to škoda. Alespoň ji nejdřív vyzkoušej, jak funguje! To v ní promluvila ta pořádkumilovná Magda, která svému Marcelovi prala, uklízela jeho věci, starala se o něj, vařila mu a jezdila mu pro benzin, chodila mu do lékárny pro vitamíny a vlastně od něj nechtěla nic jiného, než aby s ní byl.

Zavrtěla hlavou a odešla do kuchyně, vrátila nůž na místo v dřevěném držáku na lince a opřela se zády o sporák. Podívala se ke dveřím bytu.

Dostala totiž nápad.

♦ ♦ ♦

Seděla za psacím stolem a prohlížela si hesla na monitoru. Před chvílí si zapnula textový editor a vložila do něj jednoduchou tabulku. Zapisovala si do ní, co by očekávala od svého nového partnera.

Znovu se podívala do deníku zhrzené manželky a četla si datované vzpomínky.

26. 5. – z mailu jsem zjistila, že byli zase spolu, hledali v zámeckém parku psí náhrobky – její koníček, ona pak jela do Prahy, v neděli se někde setkali při jejím návratu

od 31. 5. už žádné moje scény, nebavíme se, spí v obýváku na moji žádost

3. 6. – celé odpoledne byl s ní, jeli naším autem, v mailu jí píše o konci se mnou

8. 6. – odjel s ní na hory až do 11. 6., zřejmě spolu poprvé spali, jejich první víkend, našla jsem účet za ubytování

– po návratu velká hádka – nebude se mi za nic omlouvat, ví, že mi ubližuje, a dělá to úmyslně, prý si to zasloužím za všechno

11. 6. – na fotkách vyvěšených ve městě jsem zjistila, že v neděli hrál volejbal, ona tady musela být s ním, takže se s ní prvně ukázal na veřejnosti

15. 6. – poslal SMS „přijedu ráno“

16. 6. – volala jsem mu, bylo slyšet, že je někde na koupališti, dorazil večer a oznámil mi, že další víkend tady nebude

17. 6. – pouštěl si Hard Rock – dárek; vždycky tuhle hudbu nesnášel, večer odjel, vrátil se o půlnoci

18. 6. – koupil nový stan, postavil si ho u bazénu, vedle postavil auto a nechal se u toho fotit od tchána, asi jí to posílal jako MMS

20. 6. – SMS „přijedu zítra“ – parchant

22. 6. – odjel, SMS „vrátím se v neděli“

25. 6. – on návrat

27. 6. – SMS „přijedu zítra“

28. 6. – v počítači hledal nábytek (bydlení u ní?)

30. 6. – odjel, aniž by cokoli řekl, vrátil se až v úterý, nabídl mi, ať s ním jdu do kina, snaží se se mnou bavit, ale neustále hledá v počítači pobyty, hory, ona asi někde je…

Magda si držela hlavu v dlaních. Teď už bydlela u své matky, zařídla si podkroví z peněz, které jí dal Marcel v rámci rozvodového vyrovnání po odečtu peněz, utracených jeho kartou. Od jeho odchodu uplynul rok a půl a pořád se z toho nedostala. Když si opět vybavila svůj obraz zakrvácené sebevražedkyně uprostřed všech těch hezkých nových věcí, už se jí nechtělo záměr dokonávat.

Možná už v sobě stejně něco zabila, protože cítila úlevu.

Ale nebýt té pošťačky a zásilek, třeba by opravdu ležela na podlaze. Ovšem to se v životě stává. Doručovatelka zazvonila v pravý čas. Táta kdysi řekl, že člověk musí mít trochu štěstí, protože jinak by život stál za hovno.

Vstala, postavila se před zrcadlo a pomalu se svlékala. Sundala si šaty, košilku a prádlo. Nahá, jak ji Bůh a nezdravé potraviny stvořili, se dívala na svůj obraz. Jako ti lidé z televizního pořadu, ve kterém briskní doktorka dokazovala, že jsme každý tím, co jíme.

Viděla sice hezký obličej, ale taky dvě brady, velká ňadra, široké boky s břichem, celulitidu a ploché nohy. Ta ňadra byla pořád pěkná. Z léta opálená, protože lehávala na zahradě, tmavá barva kůže zakryje hodně nedostatků, ale s pletí nikdy neměla problémy. I když byla při těle, ještě se na sebe ráda dívala.

Posadila se k počítači a přemýšlela.

Sepisovala své vlastnosti, zájmy a zvyky. Že se ráda nají, že se nerada opíjí. Že má ráda své rodiče, teď už jen mámu, že je pracovitá, že má ráda pořádek, že nekouří, že je večer nejradši doma, že ji to netáhne ani na koncerty ani do společnosti, že si raději čte, než aby koukala na televizi, že ji vůbec nezajímá politika, že nerada příliš povídá, že raději mlčí, že má svůj byt i malé auto, že má dobré zaměstnání, že je tedy ekonomicky zabezpečená, že je ráda svou vlastní paní, že nerada někomu podlézá, že má ráda upřímnost a otevřenost, že nesnáší pokrytectví a lži, že nesportuje, že nemusí jezdit k moři, že si vystačí s platem a nepotřebuje honit peníze…

…a že chce najít chlapa, který by měl stejné vlastnosti jako ona.

Na počítači problikával server. Jeden z těch seznamovacích. Během přemýšlení a zapisování hesel si prohlížela nabídky. Nenastavila si ani požadovaný věk ani vzhled. Jen musel být svobodný anebo rozvedený. Ženaté eliminovala.

Do volných stránek deníčku si zapisovala telefony a e-mailové adresy mužů, kteří toužili stejně jako ona po lásce, porozumění, něze a společných chvílích.

♦ ♦ ♦

Na statku byla zima. Stánek s ovocem, zeleninou a bramborami připomínal ledničku. Ale ne tu z televizní reklamy, kdy po otevření dvířek vypadne ojíněný zmrazený účet v podobě úslužného bankovního úředníka. Pořadatelé úhledně narovnávali stolky pod plátěnou stříšku, jiní stavěli pódium pro zpěvačku a elektronické klávesy. V koutě vedle vchodu do stodoly mrzla rudovlasá majitelka městského knihkupectví Buchparadies, ráje knih, a přerovnávala desítku titulů od čtyř spisovatelů detektivních románů, kteří na statek přijeli číst ze svých textů.

„Dobrý den,“ pozdravil ji Martin.

„Hallo,“ usmála se.

„Už jste něco prodala, nebo zatím jenom mrznete?“

„To bude dobré,“ odpověděla s rukama založenýma na břiše, aby udržela tělesnou teplotu.

„Kdy se začne?“

„Za čtyřicet minut.“

„Snad někdo opravdu přijde, abych nemusel ty knížky kupovat sám.“

„To stejně můžete,“ pobídla ho.

Sem k Dortmundu jel dnes ráno devět set kilometrů. Nechtělo se mu sice, i když v Německu nebyl pár let, což se na vystudovaného germanistu moc neslušelo, ale ve svém oboru už nepracoval, jen přeložil svou poslední knžku do němčiny a nakladatel ji přijal.

Překlady a tlumočení v Čechách převzaly mladší ročníky, němčinářská mládež nejdřív snížila ceny, a když ovládla trh, strmě je zvedla. Nechtělo se mu jet do Německa, stále ještě v sobě nosil obavy ze zlých imperialistů – soudruzi mu je naroubovávali po celou dobu dětsví, dospívání a ještě pár let poté. Mířil do městečka Unna, nikdy v životě o něm neslyšel. Nakonec přece jen vyrazil na dlouhou cestu jen díky manželce, které se zeptal, jestli má na tu akci vůbec jet, když se mu nechce. Řekla, ať jede. Pak se ještě zeptal, jestli tam má zůstat o den déle, pan nakladatel ho totiž po akci zval k sobě, Martin by strávil večer s jeho ženou, pan nakladatel se měl před půlnocí vrátit z knižního veletrhu ve Frankfurtu. „Ne,“ řekla mu manželka, „s žádnou cizí paní nebudeš vysedávat.“

Ubytoval se v hotelu Katharinenhof, jeho pobyt i honorář platila Vestfálská literární kancelář. Marně vzpomínal, jestli doma existuje podobná instituce. Na „Mord am Hellweg“ bylo pozváno na stopadesát německých a stovka zahraničních autorů detektivek, série veřejných čtení se táhla po celý podzim na nejrůznějších místech regionu.

Sotva přejel hranice, naskakovaly v rádiu německé stanice. Přepínal frekvence, aby ještě zachytil ty naše, ale brzy mu zmizely. Chvíli jel s vypnutým rádiem, ostražitě sledoval provoz. Potřeboval na toaletu. Každých pár kilometrů se objevila tabule s velkým písmenem „P“ v modrém poli a hned nato odbočka na odpočívadlo. Několik jich minul, stálo na nich totiž velké množství aut. Až když objevil jedno prázdné, odbočil.

Když vystoupil, na opačném konci parkoviště zastavila malá bílá dodávka. Tak, říkal si, teď vyskáčou novodobí lupiči, oberou mě o peníze a o auto. Raději si ani nerozepl poklopec a čekal. Z dodávky vystoupil řidič, zamával na pozdrav, protáhl se, vyndal si svačinu a termosku a usedl ke stolku.

Martin se odvážil dojít k blízkým stromkům a ulevit si. Pak se bezpečně vrátil k autu, nasedl a nikým neobtěžován odjel. Sešlápl plyn. Měl v úmyslu zkusit dvěstěkilometrovou a vyšší rychlost, když už byl v Německu, kde není omezená rychlost, ale chyběla mu odvaha. Taky se měl na pozoru, aby na něj nezaútočil nějaký kapitalistický provokatér. Kradmo se díval na řidiče vozidel, která předjížděl. Dívky a staří lidé, nikde tónovaná skla, nikde uštvaný podnikatel v černých brýlích. Nikdo na něj neblikal, aby uhnul, pokud jeli rychleji než on, trpělivě počkali, až se zařadí. „Draenger“ – tedy ti, co se na vás tlačí, mohli počítat s případnou mastnou pokutou. Za nadávky a hrozby pěstí také.

Na statek přijel společně s Jürgenem a Maj. Prošedivělý šedesátník Jürgen byl samý smích, Maj se tvářila zasmušile, Maj Sjöwallová, slavná švédská spisovatelka, jejíž manžel Per s ní napsal sérii skvělých detektivek a zemřel dřív, než by s ní mohl sdílet stáří. Jürgen byl jedním z předních místních autorů.

Když Martin přijel do hotelu, šel si nejdřív na polévku. Posadil se k prázdnému stolku. Vedle seděla Maj s Jürgenem, ale to je ještě neznal, měl se s nimi seznámit až odpoledne na autorském čtení. Tušil, že to jsou oni, protože trénovali čtení společně napsané povídky o mrtvole v trychtýři. Ten trychtýř je mementem na papírenskou továrnu ve Fröndenbergu, která dala obci vzniknout, ale nyní už nefungovala. Trychtýř na drcení starého papíru mají na rynku na věčné časy.

Opodál seděli tři chlapíci u piva a mluvili česky. Martin jako správný autor detektivek hádal, co asi dělají devět set kilometrů daleko od domova na malém německém městě. Na fotbalisty z Dortmundu to nevypadalo, na finanční poradce také ne, měli na sobě totiž džíny a vytahané svetry. Hotel sousedil s nádražní budovou, možná pracovali na dráze. Ale nehlásil se k nim, předstíral, že jim nerozumí. Stejně se tvářil i vůči Maj s Jürgenem při jejich tréninku předčítání.

Stál před zrcadlem v hotelovém pokoji a díval se do tváře, která víc než jeho samého připomínala otce i matku. Otcovy oči a úsměv, máminy vrásky. Kam zmizel bezstarostný studentík, milovník s vyžehlenou tváří a cigaretou v koutku úst? Rodiče v sobě poprvé viděl před půl rokem u kadeřnice. Shodil dlouhé vlasy, které si patnáct let vázal do ohonu. Jak začínal výrazně šedivět, stále více připomínaly koudel na utěsňování vodovodních trubek. Ostříhal symbol mládí a divokých myšlenek. V krátkých vlasech se budeš cítit líp, vidíš, jak jsi pěkný, upravený… Teď bys mohl dělat byznys. Takový chytrý kluk a píše knížky. Proč si nevyděláváš pořádný prachy?

Po překročení padesátky se zbavil krize středního věku, nyní už věděl, že vešel na prkna divadla stáří. Stáří mu však nepřipomínalo honosnou scénu s pozlacenými kurdlinkami na fasádě, které se lesknou pod odrazem paprsků, spíš sklep haluzny, kam slunce jen občas nakoukne zaplivaným suterénním okénkem.

V padesáti přestal dobře vidět. Bez brýlí si nepřečetl ani knížku, natož příbalový leták. Když mu zubař vytrhl uhnilou pětku, prostudoval ji, aby viděl, jak jednou bude vypadat celý. Hnědožlutá ožraná kostra, prach a popel. Ve Švýcarsku vyrábějí z popela nebožtíků diamanty. Můžete pak mrtvolu nosit na prstě. To by se mu v krajním případě líbilo, ale musel by to být prst krásné dívky.

Pořád dokola se mu vracely myšlenky na smrt. Snažil se vyrovnávat s neodvratitelným faktem, že už má podstatně blíž ke starým lidem než k mladým. Stál před zrcadlem a klouzal pohledem po svém nahém těle. Po padesátce začal chodit do posilovny, měl nejhezčí tělo za celý život, ztrácel se mu tuk z břicha, bylo vyrýsované, ale ta zatracená kůže se podřizovala gravitaci. Nad i pod očima, na sanicích, na hrudi, i níže. Když byl unavený nebo nemocný, pytlík mu hrozně moc visel. Na erekci taky už zdaleka nebylo spolehnutí jako dřív. Přišla si, kdy chtěla, a bylo jí to jedno.

Když se choval jako třicátník, vypadal divně. Lidé rádi žijí v klišé, starší pán by měl být rozvážný a tichý, oblékat se do šedého a neobtěžovat.

Něco zaškrábalo na dveře.

Otočil se. Doma měl čtyři psy a střídavě sedm až deset koček, podle toho, kolik jich ze sousedství přišlo na návštěvu a kolik jich srazilo auto nebo kolik se jich otrávilo u sousedů jedem na krysy. Doma byla Cindy, černá fenka, která se skákáním na dveře dožadovala žrádla.

Pootevřel. Byl pořád ještě nahý, úplně by nedokázal otevřít, jakkoli věděl, že i tak velcí mužové, jako byl například Winston Churchill, prý otevírali soukromým návštěvám často nazí.

„Guten Tag,“ řekl kočce, která vklouzla do pokoje. Byla šedomodrá, britská. „Nebo snad How do you do?“

V rasách se nevyznal, jeho kočky byly vesnické směsky, nazrzlé, s bílými náprsenkami nebo docela černé s bílými tlapkami, měl i trojbarevnou.

Zvíře se uvelebilo na polštáři, schoulilo se do klubíčka a zavřelo oči.

„Hej, co ty to tady…,“ řekl, ale v tu chvíli už někdo klepal.

Pootevřel. Stála tam pokojská.

„Ein Moment, bitte, ich bin nackt,“ řekl.

„Dý kace utekla, mrška jedna klajn. Ich habe dort uklízela,“ mávala rukama pokojská při míchání češtiny s němčinou.

Martin se dál tvářil, že je Němec. Popadl ručník, opásal si ho kolem boků a otevřel dveře dokořán.

Pokojská vstoupila a zavřela za sebou, aby jí to zvíře zase neuteklo.

„Ich, zí frštén, utekla z vedlejšího pokoje, nachbarscimr, když jsem tam chtěla poklidit, fremde kace, frštéhen?“

„Ja, ich verstehe,“ kývl Martin a ukázal na kočičku.

„Bitte.“

V Čechách uklízejí Ukrajinky, v Německu Češky a v Americe Němky. Aby se kruh uzavřel, musely by Američanky jezdit uklízet na Ukrajinu. Taková blbost.

„Enčuldygn zý,“ řekla pokojská a vzala kočku do náruče.

Kočku už měl otypovanou, nyní si prohlížel pokojskou. Mohlo jí být třicet, byla štíhlá, těkaly jí oči. Teď, když jsi Němec, mohl bys shodit ten ručník, jen aby se vidělo, jak to na ni zapůsobí, jen tak ze srandy, říkal si.

Na dveře kdosi zabušil. Nejdřív zaškrábání, pak ťukání, nyní rány pěstí.

Martin otevřel.

„Bitte?“

Za dveřmi stál jeden z těch českých pivařů a supěl.

„Enčuldygn zí,“ řekl a ukázal prstem na pokojskou: „Pojď ven, ty děvko, to se nestydíš? Kurvit se, když za tebou přijedu na návštěvu… To nevydržíš chvíli bez chlapa? Já to věděl, že tě sem nemám pouštět!“

„Vendo, jen se sem zaběhla kočka…“

„Chabá výmluva! Že já sem vůbec za tebou jel, takový věci jsou dycky jen průser.“

„Ty potřebuješ prachy, ne já,“ namítala pokojská a bezděčně ustoupila o krok.

„Prachy, prachy, kdyby mě vzali, tak tady uklízím já, ale chlapy neberou, prej Evropská unie, jo, to je teda věc, eště se mi kvůli nim rozpadne manželství. Sbal se a vypadni odtud!“

Martin stál mezi návštěvníky. Nyní už nesměl dát najevo, že je taky Čech.

„Aber bitte, bitte, etwas ruhiger, ja?“

Vedle rozčileného pivaře se objevila německá dáma. Upravená důchodkyně v novém kostýmku jedním okem nakoukla do dveří a spatřila svou kočku. Radostně zajásala.

„Aha, da ist die kleine Wanderin, ich habe sie im Zimmer nicht gefunden…“

„Sie ist weggelaufen,“ odpověděl Martin. „Als die Hotelbedienung zu Ihnen reinkommen wollte.“

„Das ist aber ein Lümmel,“ řekla paní, vstoupila a vzala kočku do náručí. Volnou rukou sáhla do kapsy a podávala pokojské deset euro. „Da, haben Sie vielen Dank auch.“

Pokojská taky poděkovala a zůstala vedle Martina s bankovkou v ruce.

„No jo, asi jsem to přehnal,“ řekl jí manžel a natáhl ruku. „Tak pojď, mámo, to víš, člověk má strach, co s tebou tady ty Němčouři vlastně dělaj, jestli ti neubližujou, i tendleten by si asi dal říct, koukám, jak je rozvášněnej… auf vídrzéhen!“ řekl a odváděl si ji.

„Auf Wiedersehen,“ řekl Martin a zavřel dveře. Pak zamkl, shodil ručník a šel se ještě jednou vysprchovat.

Pod ostrými čůrky vody si představoval, jaké to asi bude odpoledne při čtení. Nikde na světě se nekonala autorská čtení tak často jako v Německu. Lidé tady milovali psané slovo a bavilo je dívat se na člověka, který ta slova a příběhy vypotil a pak jim afektovaně nebo koktavě, stydlivě nebo nabubřele předčítal.

♦ ♦ ♦

První rande si Magda domluvila hned na sobotní večer. Internetová komunita je bohatá na nejrůznější kontakty. Od svého syna věděla, že když neměl s kým jít do hospody, seznámil se na regionálním netu s cizí dívkou. Dělal to docela často. Řekla si, že taky začne s večeří.

Zaregistrovala se tedy, že žije v Hradeckém kraji, že je sama, čerstvá čtyřicátnice, rozvedená, prsa pětky, a že se chce seznámit s mužem na úrovni. „Začíná se večeří,“ napsala do inzerátu nakonec. Dnes to na internetu už nejsou inzeráty, ale informace o přihlášené osobě.

Během několika vteřin se ozval muž z Hradce a chtěl si povídat na chatu.

„Ahoj, zaujal mě Tvůj inzerát,“ psal do okénka diskusního serveru. „Já jsem Pavel, a Ty?“

„Magda.“

„Krásné jméno.“

„Díky.“

„Máš hlad?“

„Ano, Pavle.“

„Tak dnes v sedm? V Mořské hlubině?“

„To je ta restaurace na nábřeží?“

„Jo, už na druhým PC rezervuju stůl.“

„Dobře, moc se těším… ale jak se poznáme, Pavle?“

„Snadno, přijedu ve zlatým mercedesu.“

„Ten občas vídám ve městě.“

„Je tu jen jeden. V celejch Čechách je jen jeden, nespleteš se.“

„Tak v sedm?“

„Přesně.“

Vypnula internet a zahleděla se z okna. Nedávno si povídala na netu s kamarádkou, která kamarádila s milionářem. Tvrdila jí, že skuteční boháči se poznají podle toho, že v džínách vylezou ze špinavého džípu za tři miliony a nejspíš ho zapomenou zamknout.

♦ ♦ ♦

Čtenáři se na statek Neuenhof u Fröndenbergu trousili od půl třetí.

Autoři detektivek se shromáždili v kanceláři u psacího stolu a dostali kávu. Přivítal je zástupce obce, zodpovědný za kulturu. Malý kulatý pán s kartáčkem knírku pod knoflíkem nosu připomínal pana Broučka.

„Všude v okolí to tady patří tradiční selské rodině, která pěstuje jahody a maliny na velkých plochách. V dobách sklizně sem jezdí sezónní dělníci z celé Evropy, proto mě napadlo, že uspořádáme několik akcí právě u nás. Jsme mezinárodní. Letos je to poprvé, pevně věřím, že se nám autorská čtení povedou. Publikum bude moci během akce ochutnávat nejrůznější bramborové pokrmy, protože tady jsme i bramborářská oblast. Připravili jsme pro ně bramboračku, brambory na loupačku a cmundu. Rodina pěstitelů ovoce, jak jste viděli, nabízí plody své práce také.“

Martin měl na jazyku dotaz, proč raději nenabízejí jahodové a malinové knedlíky, ale soudě podle postavy měl pan radní raději brambory.

Maj posléze večer u vína konstatovala: „Mister Potato.“

I v kanceláři byla zima. Ale ne taková jako na vojně. Sloužil u průzkumníků a jezdil v bojovém vozidle pěchoty v dělové věži. Největší zima v životě mu byla v té věži ve výcvikovém prostoru Libavá, když čekali na vlak. Bylo pět ráno, mrzlo a stáli na nádraží. Ve věži pro střelce se schoulil do klubíčka jako ta kočka dnes na jeho polštáři a na klíně místo polštáře svíral špinavé hadry na čištění kanonu.

Tady byl s předním německým autorem detektivek Jürgenem a světoznámou Maj. Za účelem dnešního čtení ti dva spojili síly a napsali povídku s tou mrtvolou v trychtýři, kterou objeví cirkusová mluvící žirafa při reklamním pochodu městečkem.

„Maj, za socializmu byly vaše knihy k dostání jen pod pultem,“ řekl Martin dámě v balonovém plášti. Bylo jí přes sedmdesát, ruce i hlava se jí občas zachvěly. „V Čechách vás hodně lidí zná.“

„Děkuju, to je milé,“ odpověděla. Večer u vína bude Martinovi vyprávět, jak se znala s Astrid Lindgrenovou a že o dvě ulice dál u ní doma ve Stockholmu vyrůstala Greta Garbo.

Dvorek se zaplňoval.

„Před týdnem jsme měli posledních deset vstupenek,“ oznamoval Mister Potato. „Je vyprodáno.“

„Kolik sem na nás přijde lidí?“ zeptal se Martin.

„Je prodáno sto padesát lístků.“

„Ve Švédsku také děláte taková čtení?“ obrátil se český detektivkář na Maj Sjöwallovou.

„Nikdo by nepřišel,“ odpověděla.

„U nás taky ne. Píšu knížky dvacet let a znám dohromady možná deset svých čtenářů,“ řekl Martin. Maj mu na to nic neřekla.

„Vy jste si svou knihu přeložil do němčiny sám, že?“ obrátil se na Martina Mister Potato.

„Ano.“

„Jak to, že umíte tak dobře německy? Kompliment!“

„Vystudoval jsem germanistiku v Berlíně,“ řekl Martin.

To bývaly časy. Bydlel na kolejích, kde žily dva tisíce studentů, z toho jen padesát kluků, jinak samé dívky. Dole na vrátnici pořád holky. Ve výtazích taky. Na chodbách a v okolních pokojích, všude studentky. Když šel na koupaliště, v NDR se chodilo podle dělnické tradice na nudapláže, doprovázelo ho pokaždé několik děvčat.

Taky psával básně. V dubnu roku 1978 mu vyšly první verše v prestižním časopise Neue deutsche Literatur. Pak už skoro vůbec nemusel chodit na fakultu. Ale psal taky česky, kde je těm básním konec? Dnes už se myslí jen na peníze, vydělat, vydělat pro rodinu, mít dostatek, netrpět pod tíhou dluhů… ale tenkrát to byly taky verše, jako například:

Když pramínek

z čela odhrneš si

jak z horské vody piju,

ten den se

vznáší ve větvích

a každý dotek zdá se v nich

jak píseň, která bude znít

do ticha úbočí a kmenů.

Když pramínek z čela

odhrneš si,

to tisíc kamenů

ze svahů hor pak padá

a všechny chytám v náručí.

Kdy naposledy nějaké napsal? Když jeho milovaná dcerka potřebovala nějakou báseň o podzimu do školy a žádnou nenašli. Začal psát svou vlastní, ale dcera pak sama napsala lepší.

Na kterou z těch dívek si vzpomene nejdřív? Třeba na Airu Lattunen, Finku, která bydlela naproti. Chodil k ní smutnit. Zapálili u okna ve třináctém patře svíčku a dívali se do tmy. Nač tenkrát myslel? Na to, kterou dívku získá, se kterou se pobaví a vyspí, a taky aby mu zůstalo na cigarety. A na co myslí dnes? Na to, kdy přijde smrt, a také na to, aby žil a stravoval se zdravě.

Pořadatel čtenářského odpoledne rozmlouval s Maj Sjöwallovou. Shovívavě mu naslouchala a zdvořile odpovídala.

Martin vzal do ruky svou knížku, posadil se do kouta ke kávě a konečně se pustil do výběru pasáží, které mu připadaly vhodné k předčítání. Nesměl posluchačům prozradit děj, natož pak jeho rozuzlení, musel je však pobavit. Takže to chtělo dramaturgii. Něco s atmosférou, pak něco poučného, pak něco vážného a nakonec nějakou legraci. Ne, nic poučného, není to učebnice. Takže trochu sexu, scénu, jak hlavní hrdinka bije zlotřilce v sauně. Předtím trochu legrace a nakonec vypointovanou scénku z pátrání po vrahovi.

Do dveří nakoukla zrzavá dívka. Měla kudrnaté, měděné vlasy. Jako Wintrová na kolejích. Za tou mohl přijít kdykoli ve dne v noci a vždycky pro něj měla čas na pomazlení. Po desetiletích vzpomínek a zkušeností dnes věděl, že ho musela mít ráda. Kdyby to mohl vzít všecko zpátky, zůstal by s ní.

Zrzka se rozhlédla po místnosti a zmizela.

Martin se podíval z okna. Dvůr byl plný. Publikum skutečně přišlo.

♦ ♦ ♦

Magda uklidila sebevražedný nůž tak, aby na něj neviděla, a pak se pustila do mytí nádobí. Jeden talíř, jeden příbor, jeden hrnek od kávy. Dřív mívala dřez vrchovatý a jako většina hospodyněk si zoufala, že jí s tím nádobím nikdo nepomůže, ovšem s vědomím, že si tu práci stejně musí udělat sama, protože nikdo v rodině neumyl nádobí, nevypral, nevyžehlil a neuklidil tak dobře jako ona.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ