Roman Cílek

DENÍK MRTVÉHO VRAHA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Roman Cílek, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6403-2

Vzpoura pokořených andělů

První dějství se odbylo přesně podle scénáře.

Odehrálo se uprostřed škaredého únorového dne a natolik obyčejně, že by se u toho uzíval nudou i kdekterý poskok z bulváru. Soudní úřednici Miladu Hrachovou, osobu vzhledu rovněž zcela nevýrazného, jíž jen dva tři roky chyběly k nároku na penzi, zadrželo nepočetné policejní komando ve 12 hodin a 11 minut. A nikoli tak akčně, jako tomu bývá jindy, ale tiše, poklidně, a dokonce bez přítomnosti obvyklých služebních kamer. Škoda, že si zásah nenatočili. Byla to natolik decentní akce, že by ji mohli promítat i na výročních schůzích spolků přecitlivělých ochránců lidských práv. Ostatně tomu přesně takhle být mělo, neboť v příkazu k uskutečnění zákroku se zdůrazněně uvádělo, že je třeba přihlédnout nejen k zdravotnímu stavu zadržované, která před několika měsíci prodělala operaci páteře, ale že je třeba vzít na vědomí také skutečnost, že se zadržení uskuteční v areálu justičního paláce.

Jak bylo nařízeno, tak se i událo.

Policisté nechtěli vstupovat do kanceláře, takže počkali na okamžik, kdy tělesné nutkání donutí paní Hrachovou k odskočení si na zaměstnancům vyhrazenou toaletu, nacházející se v jedné z bočních chodbiček, a nechali ji tam v klidu vykonat potřebný úkon. Teprve poté, co místnůstku úlevy opustila, k ní rychle přistoupili, dva z vazounů ji jemně přitlačili ke zdi, třetí nacvičeným grifem nasadil pouta.

Hotovo!!

Nikdo nic neviděl, nikdo nic neslyšel.

Ostatně i prvotní reakce zadržené ženy byla nesouměřitelně odlišná od toho, co se v podobných situacích dost často odehrává. Žádné vykřikování o nevině a policejní zvůli, ale jen odevzdané povzdychnutí, shodou náhod místopisně souznějící s blízkostí místa, kde bylo vysloveno: „Obávám se, pánové, že je všechno v hajzlu.“

Znělo to skoro jako otázka.

Mohli by k tomu možná i přikývnout.

Konverzaci se zadržovanými, byť třeba i jen náznakovou, neměli však v popisu práce. Velitel akce si tudíž jen tak sám pro sebe pomyslel, že jeden z jeho nadšéfů asi moc dobře věděl, co říká, když ho v náznaku zasvětil: „Pokud jí nevykloubíte ruce, což by ji mohlo naštvat, dá se čekat, že ta dáma s námi bude spolupracovat.“

Takže jí nic nevykloubili.

Ani na její statný krček neklekali při nasazování pout.

A dokonce ani neřvali.

Prostě ji jenom krátce po její předpolední návštěvě záchodu docela nenápadně sebrali.

V policejní budově nabídli zadržené běžný erární oběd.

Místo moučníku s ní sepsali nutné identifikační náležitosti.

Hned poté, tedy ještě začerstva, začal výslech.

„Jste připravena vypovídat, paní Hrachová?“ zeptal se šestapadesátiletý, plešatý, mírně obtloustlý, a tudíž svým vzhledem trochu strejdovsky a tím také důvěryhodněji působící major Karel Urbanec, který případ s plnou mírou osobní odpovědnosti převzal.

„Mám snad jinou možnost?“ ušklíbla se vyslýchaná, protože v průběhu značné části svého aktivního života se živila jako zaměstnankyně soudu a bylo jí jasné, že za určitých okolností je ztrátou času hrát si na schovávanou.

„Znamená to tedy, že slibujete pravdivé a plné doznání?“

„Ano, klidně si to tam takhle napište. Ale neočekávejte ode mne žádné zázraky. Mohu vám říct jen to, co je mi známo. A toho není zase až tak mnoho.“

Majora její odevzdaný přístup donutil k neslužebnímu povzdechu: „Copak vám, paní Hrachová, nebylo jasné, že dříve nebo později se to, co děláte, musí provalit?“

„Bylo mi to jasné skoro od počátku.“

„A přesto…?“

„A přesto. Při vší úctě, pane majore, vy sám velmi dobře víte, že kladete otázky, na něž byste si sám dokázal odpovědět. Předpokládám, že jste mě už nějaký čas sledovali. Tudíž také víte, že mě ti lidé od mého prvního… no, řekněme nerozumného, spíš tedy pitomého klopýtnutí… drželi prostě v šachu.“

„Vím, co vím. A vy zase víte, že se takhle už kvůli protokolu ptát musím.“

„Poslužte si.“

„Jak jste s těmi lidmi, jak své komplice nazýváte, přišla do styku?“

„Prostřednictvím synovce.“

„Máte na mysli za opakované krádeže pravomocně odsouzeného Roberta Berounského, který je nyní ve výkonu trestu?“

„Jistě. Jiného synovce ostatně ani nemám. A když moje sestra Alžběta před dvěma roky ležela v nemocnici a žádný z doktorů jí nedával naději, protože byla tou hnusnou rakovinou totálně prolezlá, slíbila jsem jí, že na Roberta dle možností dohlédnu.“

„Dohlédnete…?“ podivil se major Urbanec. „Hovoříte o něm, jako kdyby se jednalo o dítě. Pan Berounský byl však v té době již dospělým mužem.“

Pokrčila rameny. „Co naděláte?! On se Robert jako dítě skoro pořád opravdu choval. Nic nevystudoval, ničím se nevyučil, neobstaral si žádné kloudné povolání. A neuměl si sehnat ani nějakou, třeba i docela obyčejnou ženskou, o kterou by se mohl opřít, když on sám oporou nikdy a nikomu nebyl. Ani té své umírající mámě. Té vlastně ze všech nejmíň, spíš ji starosti o něho dorazily. A tak jsem Bětce u té nemocniční postele slíbila… no, prostě jsem to tak nějak… myslela dobře, opravdu myslela, věřte mi to,“ zadrhla se v řeči a v očích se jí objevily slzy.

„Slíbila jste tedy, že na něho dohlédnete?“ zopakoval po ní major.

„Ano.“

Major si odkašlal. „Nechci být zlomyslný, paní Hrachová, ale myslíte si, že se vám slib, který jste sestře dala, podařilo naplnit?“

„Nepodařilo, podělala jsem to – a dalo by se to vyjádřit i hůř,“ zhodnotila žena svůj charitativní zákrok. „A jestli se Bětka na mě kouká támhle někde odshora,“ ukázala rukou, „tak mi to určitě zazlívá. Jenže… kdo mohl tušit, jak se všechno vyvrbí?! Chtěla jsem Robertovi prostě pomoci. Zejména pak v době, když se nedlouho po mámině smrti naboural na motorce a po srážce s autobusem přišel o kus nohy. Prvně si vzal ode mne nějaké peníze, ne moc, jen pár tisíc, jako vdova a mizerně placená úřednice mizerně hospodařícího státu nemám zrovna na rozdávání. Pak ale přišel s tím, že bych mu mohla pomoci jinak.“

„Jak jinak? Pojmenujte to, prosím!“

„Požádal mě prostě o obstarání nějakých papírů ze soudních spisů…“

Major Karel Urbanec se nespokojeně nadechl a do hlasu se mu vkradla ráznost. „Paní Hrachová! Slíbila jste, že budete pravdivě vypovídat – a ne kličkovat. Nějakých papírů! Co je to za vyjádření?! Snažte se být trochu přesnější.“

„Dobrá,“ přikývla apaticky. „Robert mě požádal o zkopírování a dodání důvěrných písemností ze soudních spisů. A uvedl konkrétně, o které případy se mu jedná.“

„Jaký druh případů to byl?“

„Kauzy týkající se tak či onak hospodářských deliktů. Daňové úniky, vytváření fiktivních firem, problematické majetkové přesuny.“

„Písemnosti, o které jste byla panem Berounským požádána, se osobně týkaly aktérů těchto případů?“

„Ano.“

„Shodneme se na tom, že vesměs šlo o osobnosti zámožné a vlivné?“

„To ano.“

„K jakému účelu váš synovec tenhle citlivý a snadno zneužitelný listinný materiál potřeboval?“

„On…?“ podivila se. „On sám určitě k ničemu. Využití těch listin bylo nad Robertovy… no, prostě nad jeho schopnosti. Obstarával je pro lidi, kteří si ho k tomu najali.“

„Bylo vám jasné, k čemu měly či alespoň potenciálně mohly ty papíry posloužit? Žádám od vás jasné vyjádření! A může být… zatím… třeba i velmi stručné.“

Zaváhala: „No…“

„Čekám,“ řekl Urbanec. „A mohu čekat dost dlouho, dovolím-li si použít tuhle pitomou větu z televizních detektivek.“

Příliš dlouho však čekat nemusel.

Paní Milada Hrachová své vyjádření vyslovila, jako kdyby se ho náhle štítila: skoro se dá říci, že je z úst rovnou vyplivla: „Myslím, že obsah těch dokumentů sloužil k vydírání dotyčných osob.“

„Děkuji,“ řekl Urbanec, ač něco takového vlastně ani říkat nemusel. A hned poté se zeptal: „Nechcete si na chvíli odpočinout?“

„Ne. Ono už toho k povídání mnoho není.“

V tom směru ji musel zklamat: „Mýlíte se. Ještě si o všem budeme povídat znovu a znovu. Nyní mě přednostně zajímá ta další etapa vašich kontaktů s vyděrači.“

„Kapitola? Nechápu, jak to myslíte.“

„Ale chápete, paní Hrachová, musíte chápat. Váš synovec Robert Berounský byl přece pro trestné činy, které s tímhle, o čem mluvíme, zřejmě nesouvisejí, zadržen a posléze i odsouzen. Ale vaše dodavatelská služba se přesto provozovala dál.“

„Oslovili mě,“ špitla. „A vyhrožováním mě… donutili…“

„Kdo a jak?“

„Na ulici poblíž mého bydliště ke mně asi před dvěma měsíci přistoupil nějaký chlap, oslovil mě jménem a zeptal se, jestli se mnou může chvíli hovořit. Posadili jsme se na lavičku v parku – a tam to na mě vybalil. Měl v mobilu zvukovou nahrávku mého synovce, v níž mne Robert jmenoval a navrhoval, aby se na mne obrátili. Pak mi ten člověk nabídl peníze a přinesl také seznam lidí, o jejichž kompromitující materiály se zajímají. Utkvělo mi v paměti, že těm lidem tak nějak souhrnně říkal andělé.“

„Andělé? Co tím mysleli?“

„Nemám tušení. Zřejmě to bylo míněno ironicky, protože ti, o něž se zajímali, většinou šlo o podnikatele a lidi, co se motali kolem peněz, také nebyli tak nějak… neposkvrnění. Ale to je jen můj soukromý odhad.“

„Dobrá, tak tedy andělé. Poznala byste člověka, který s vámi jednal?“

„Jo, asi jo. Nápadně hezký mužský kolem třicítky, nebo možná i o trochu mladší. Černovlasý, vysoký, dobře oblečený. Však se také v řeči chlubivě zmínil, že mu kamarádi přiřkli přezdívku Frajer.“

„Frajer,“ zopakoval po ní major. „Jak pokračoval váš rozhovor na lavičce v parku?“

„Můžete mi to věřit i nemusíte, ale cukala jsem se, hodně jsem se cukala, ale odmítl se o mých pochybnostech vůbec bavit. Pouze s takovým divným úsměvem naznačil, že jakéhokoliv odmítání spolupráce bych hořce litovala. Stejně jako toho, kdybych o tom, co dělám, někomu řekla. Naznačil dokonce, že… že si umějí sehnat nájemné zabijáky, kteří mi za dvacet euro přelámou nohy, případně mě rovnou uškrtí. Pochopila jsem, že mi jde o holý život a v takové situaci…“

„Copak?“

„V takové situaci se skoro každý člověk zachová jako srab. Nebo snad ne?“

„Takže jste přikývla?“

Ušklíbla se. „Ukažte mi někoho, kdo by jednal jinak! Copak jsem nějaká Brutální Nikita, jak její zázračné kousky ukazují v seriálu?! Pochopila jsem, že už jsem se do šlamastiky příliš zapletla, než abych mohla úplně couvnout. A také jsem pochopila, že mám co do činění s nemilosrdně jednající organizovanou skupinou, v níž je tenhle chlapík… stejně jako předtím jím byl synovec Robert… jen obyčejným poskokem. A taky mi došlo, že se ti lidé nezastaví před ničím. A že já jsem pro ně jen figurkou na šachovnici. A že kohokoli mohou moc ošklivě a bolestivě sejmout. Věříte mi to, co říkám, pane majore?“

„Snažím se.“

„Měla jsem prostě strach. A mám strach pořád – i nyní, když tu s vámi nikoli dobrovolně sedím a přiznávám to, co přiznávám. Mám strach, že si mě tak jako tak najdou. Mají svoje pomocníky všude. V justici, v kriminále, a promiňte – třeba i tady někde… tady někde mezi vámi.“ Nadechla se a v tom okamžiku z ní, bůhvíproč právě nyní, spadly mimikry té vyrovnané ženské, která ví, že se dopouštěla vážných trestných činů a je připravena nést za to následky. „Mám strach,“ špitla opakovaně.

Major si odpustil obvyklou průpovídku, že na to měla myslet dříve.

Ale i tak už na stavu paní Hrachové nic nevylepšil.

Strach.

Slovo, které – vyřčeno nahlas a s důrazem – samo o sobě, a to dokonce i svým drnčivým zněním, navozuje pocit hrozby. Strach! Paní Miladu Hrachovou, nacházející se v těch okamžicích v nepříliš vyrovnané psychické kondici, najednou jako kdyby to slovo doslova podťalo. Pohled se jí stočil kamsi do prázdna, čelo jí zvlhlo potem, zapotácela se na židli, jíž se na poslední chvíli snažila přidržet, a poté se i s židlí skácela na zem.

„Do pytle!“ ulevil si major Urbanec, odstrčil se od stolu, přiskočil ke dveřím, pootevřel je a zařval: „Služba! Pošlete sem doktora – a fofrem!“

Rozhodnutí padlo ještě téhož dne večer.

Přesněji řečeno to byl spíš rozsudek.

Nadmíru jednoduché může být za určitých okolností hrdelní řízení! Závidět tu přímočarou prostotu by mohl i kterýkoli revoluční tribunál. Nikomu nechyběla soudní síň se státním znakem na stěně. Nadbytečným by zde byl i nějaký urválkovsky uřvaný prokurátor, role obhájce se scvrkla v nicotnost, možnost odvolání byla nulová.

Vše se zmáklo, jako když sfoukneš z dlaně smítko.

Na parkoviště u oblíbeného, a tedy v každou denní i noční hodinu četně navštěvovaného motorestu, nacházejícího se několik kilometrů bokem od dálnice, se v párminutovém časovém rozmezí sjelo několik aut. Skoro jako náhodou. Pánové z těch vozů vstoupili dovnitř, žádným objímání či okázalými pozdravy nedávali najevo, že se znají a nepřijíždějí sem náhodou, ale tak jako tak se nakonec sešli u jednoho stolu, odděleného od ostatních prostor restaurace květinovou rampou. Taky skoro jako náhodou.

Prvně při jídle jen obyčejně pokecali.

Co burza?

Co fotbal, tenis či golf?

Co ženské?

Až pak stručněji, než tomu bylo u předchozích námětů, přešli k věci.

„Kdo s tou maminou od soudu, co ji dnes policajti sebrali, přicházel do styku?“ zeptal se ten z nich, který seděl v čele stolu, neříkali mu sice šéfe, ale zřejmě ho tak se vším všudy vnímali.

„Jen Robert Berounský, ten její synovec,“ odpověděl jeden z přítomných. „A když ho pak sebrali a odsoudili za nějaké idiotské prkotiny, do nichž se pustil na vlastní triko, nahradil ho Frajer, který předtím dělal spojku mezi námi a Berounským.“

„Co o nás Berounský ví?“

„Ne moc. Nikoho z nás nezná. Ale přece jen by si mohl leccos domýšlet.“

„Víme, kde sedí?“ obrátil se muž, jemuž patřilo právo otázek, na chlapíka po své levici.

„Zjistím to,“ odpověděl oslovený, pod kterého zřejmě v rámci téhle sešlosti spadala oblast vězeňství.

„Zjisti. A postarej se, aby dostal výstrahu.“

Přikývnutím odškrtnuto.

„A co Frajer?“ nadhodil nepojmenovávaný šéf další z nabízejících se otázek.

Po chvíli ticha se ozval až dosud zachmuřeně mlčící člověk z opačného kouta stolu: „Asi vás svým názorem příliš nepotěším, ale já osobně Frajera čím dál víc vnímám jako problém. Dost velký problém. Leccos ví, je ukecaný a… no, nechci panikařit, ale už nějaký čas ve mně sílí podezření, že Frajer při své hamižnosti a touze po přepychu nedělá pouze pro nás.“

„Myslíš, že donáší policii?“

„Ne, to asi ne. Spíš těm druhým.“

„Andělům?“

„Jo, andělům.“

„Máš pro to nějaké důkazy?“

„Nemám. Jsou tu jen různé náznaky. Nechal jsem si ho proťuknout a Frajer si opravdu žije nad poměry. Musí mít ještě nějaké jiné zdroje příjmů.“

„Co tedy navrhuješ? Očistné opatření?“

„O tom musíme rozhodnout jako celek.“

„Rozhodneme. Ale je třeba si to shrnout. Domníváš se, že Frajer se pro nás za dané situace, kdy se policie rozhoupala k činnosti, stává nebezpečím?“

„Ano.“

„Natolik akutním nebezpečím, že sebezáchovnou očistu nelze odkládat?“

„Myslím si, že tomu tak je.“

Muž v čele stolu se zhluboka nadechl a tvrdě oznámil: „Pak asi nemůžeme váhat. Všechno potřebné co nejopatrněji obstará támhle Milda,“ ukázal na vyvoleného hlavou. „Ale ještě před tím, než mu to uložíme, chci od vás souhlas. Od všech! Nebudeme tu hlasovat jako ti pitomci v parlamentu, ale kdo je proti, ať položí dlaň na stůl.“

Všechny dlaně zůstaly mimo.

Vyřízeno: bez zápisu a kulatých razítek.

Mohli se tudíž vrátit nazpět k příjemnějším záležitostem. Co burza? Co fotbal, tenis a golf? Co ženské? Na přepych milujícího Frajera si už nikdo z nich nevzpomněl, a pokud náhodou ano, tak se o tom ani slovem nezmínil.

Není nad to, když někdo svou noblesu dotáhne až do konce.

Až do úplného konce

Z hrudi muže oblečeného do hedvábného županu a ležícího na podlaze stylově zařízeného obývacího pokoje netrčela tudíž nějaká obyčejná kudla ze slevového výprodeje, sloužící až dosud k všednodennímu porcování masa. Byl to naopak perfektní kousek ze sady kuchyňských nožů vyhlášené německé značky Zwilling, charakterizované třemi ozdobnými nýty na rukojeti nástroje.

„Paráda,“ ocenila kvalitu psycholožka PhDr. Judita Svárová, která se od zdravotního kolapsu zadržené paní Milady Hrachové na vyzvání připojila k vyšetřovací skupině majora Urbance, s níž už předtím několikrát a nikoli neúspěšně spolupracovala. Pak Judita ještě dodala: „Majore, zaslechla jsem tady někde za svými zády zmínku o tom, že by to mohla být třeba i sebevražda. Nechci machrovat, konečné slovo musí mít doktoři na patologii, mně se to však nezdá. Vyloučit předem se nedá nic, ale bodnutí do vlastního srdce… tedy do míst, kde člověk ne vždy zcela správně tuší, že má srdce… není až tak běžný jev. Ale když se k tomu dotyčný zoufalec odhodlá, musí mít dostatek silné vůle a jde většinou o zásah vedený se značnou intenzitou.“

„Proč?“

„Podvědomý lidský strach z bolesti.“

„No jasně.“

O sebevraždě jako snadno dostupnému, a tedy se vnucujícímu řešení případu možná někdo cosi utrousil, ale od počátku se jim ta záležitost jevila jako vražda. Rychlá, nečekaná, žádný úporný zápas o život. Jen to jedno bodnutí nožem. Prudký pohyb a hotovo. Všechno, co bylo a případně mělo ještě být, se stalo minulostí.

Takže vražda.

Již takhle na první pohled profesionálně zvládnutá.

Dumali nad mrtvým tělem pěkného mladého chlapa a věděli už, čí je to tělo.

Frajer.

Skutečné jméno tolik okázale neznělo. Lubomír Čtvrtník. Osmadvacet let. Svobodný a bezdětný. Původním povoláním číšník, nyní majitel živnostenského listu s protekčně neurčitým vymezením podnikatelské oblasti: zprostředkovatelské aktivity. Znít to mohlo neurčitě, ale co do hmotných výsledků si zřejmě pan Čtvrtník nevedl zase až tak špatně. Rád se obklopoval krásnými předměty, a v jejich obklopení ostatně také zemřel. Třípokojový byt v atraktivní části města, výhled do parku, televizor přes polovinu stěny a všechny další technické vymoženosti ve špičkové kvalitě. Bylo toho tu dost: pro radost a i k případnému odcizení. Proto také měly dveře z chodby zmnohonásobené zajištění. Dvojí zámek, mechanická závora a bůhvíco ještě.

Zbytečně by se s tím koumesové ze specializované firmy montovali.

Dveře totiž po odchodu toho, kdo přišel Lubomíra Čtvrtníka svérázným způsobem navštívit a byl jím zřejmě do bytu vpuštěn, zůstaly pootevřené.

„Předběhli nás,“ konstatoval major Urbanec. „Zjevně se dozvěděli o zadržení Hrachové a nechtěli čekat, až se přes její doznání k Frajerovi dostaneme.“

„Může být, ale říkal jste, majore, že jste tu paní Hrachovou sebrali v soudní budově co nejnenápadněji,“ podotkla Judita Svárová.

„Snažili jsme se.“

„A oni během pár desítek hodin takhle zaúřadovali. Což by mohlo znamenat, že tam mají ještě nějakého dalšího spolupracovníka.“

„Anebo si Hrachovou průběžně hlídali.“

„U soudu?“

„Třeba i tam, ani to se nedá vyloučit. Anebo vartovali naopak u jejího bydliště. Zjistili, že nedorazila domů, oklepli si okolnosti… A pro Frajera, který byl sice, jak se vyjádřila sama Hrachová, jen jakýmsi lepším poskokem, ale zřejmě o té vyděračské bandě přece jen leccos věděl, to byla konečná.“

„Ano,“ kývla, „s pomocí nožíčku značky Zwilling.“

„Třeba se mu o to snadněji umíralo,“ odfrkl si Urbanec.

„Ale no tak, majore, začínáte být trochu morbidní,“ s neveselým úsměvem ho okřikla PhDr. Svárová. „Vnímám to jako počáteční náznak syndromu profesní deformace.“

„Jistě si s mým duševním stavem poradíte, Judito.“

„Poradím. Mileráda. Ale prvně si musíte se vším všudy poradit vy tady s tímhle,“ pohodila hlavou k nehybnému tělu chlapíka, který už nikomu nemohl posloužit ani jako dobře placený poskok. Ale aspoň ho nyní už nic nebolelo.

Což byl v téže době opak pocitů druhého z mužů, jimž paní Hrachová přiřkla shodné označení poskokové. Její synovec Robert Berounský, který ji do všech těch osudových hrátek zatáhl, měl nyní potlučenou hlavu a zhmožděnou pravou rukou a stěží by dokázal zamíchat kávu v šálku.

Ostatně mu žádnou kávu nikdo nenabídl.

Dokonce ani židli k posazení.

Stál před rozměrným stolem ředitele věznice, vnímal jeho zachmuřený výraz, ale věděl, že tak jako tak mu nemůže říci nic jiného, než dosud tvrdil.

„Podívejte se, Berounský,“ řečnil direktor, o němž bylo známo, že se rád poslouchá, „já se umím s každým z vás domluvit. Po dobrém, nebo třeba – dojde-li na lámání chleba – i jinak. Ale nějaký Sing Sing si tu z toho dělat nenechám. Takže opakuji svou otázku: kdo vám způsobil vaše zranění?“

„Nikdo, pane řediteli. Skutečně nikdo. Prostě jsem jen uklouzl na schodech.“

„Uklouzl, jo?“

„Ano.“

„A nikdo u toho shodou okolností nebyl, že?“

„Nebyl. Až potom, co jsem se dokutálel dolů, mi někteří ze spoluvězňů přispěchali na pomoc.“

„Přispěchali! Pěkně jste to řekl. Moc hodné chlapce tu máme, že ano?“

„Lidé jsou tu samozřejmě různí. Ale já se dle možností snažím vycházet s každým.“

„Ale no tak! Snažíte se mne rozplakat, Berounský? Anebo si, to spíš, ze mě děláte srandu?“

„Ne, prosím. To bych si nedovolil.“

Rozhovor sklouzával do téměř již cimrmanovské podoby.

I šéf zařízení, z něhož by dle představ naivních legislativců měli odcházet výkonem trestu polepšení lidé, si to už zřejmě začal uvědomovat. Mávl rukou a přitáhl k sobě složku papírů, kterou měl rozloženou na stole.

„Takže poslední slovo, Berounský,“ řekl, „co mám napsat do hlášení o dnešní mimořádné události?“

„Spadl jsem ze schodů.“

„Vlastní neopatrností a bez sebemenšího cizího zavinění?“

„Ano. Taková je pravda.“

„Ve středověku by vás za takovou pravdu upálili,“ uchechtl se ředitel, ale pak mu došlo, že se do té historizující poznámky nějak zamotal, ale už se mu tím nechtělo zabývat. „Odchod!“ zavelel.

Robert Berounský vypochodoval z kanceláře.

A i když ho po varovné lekci, která mu byla před hodinou uštědřena, bolel celý člověk, převládal v něm pocit sebepochvalného uspokojení nad tím, že audienci u direktora zvládl obstojně. Zcela v duchu toho, co mu bylo od těch, kteří ho mlátili, špitnuto do ouška: „Venku se kolem tebe asi něco děje, my o tom sice hovno víme, ale vyřizujeme vzkaz: Držet hubu! Držet hubu! Je to jasné?!“ No ano, bylo to nadmíru jasné. Takže hubu držel. A protože, jak už o tom byla řeč, je strach mocným hybatelem lidských činů a postojů, byl připraven ji držet i nadále. A to navzdory tomu, že oddělen od světa mřížemi vlastně ani nevěděl, koho se má bát. Přesněji: koho více a koho méně.

Zda těch, jimž využitím tety Hrachové pomáhal s vydíráním.

Či těch druhých, co byli pokořujícím způsobem vydíráni.

Tedy andělů, jak se jim naučil říkat.

Třeba… třeba, uvažoval Berounský cestou od kanceláře na svůj vězeňský blok, se prostě andělé vzbouřili a postavili se na odpor.

A ani sám netušil, jak zblízka se v té chvíli dotkl pravdy.

Situace, podobající se repríze toho, co už tu jednou bylo.

Změnilo se pouze personální obsazení.

Auta sjíždějící se způsobem nijak nápadným na parkoviště. Tentokrát to však nebyla odstavná plocha u motorestu poblíž dálnice, ale uzavřený dvůr za zadní stěnou venkovského hotýlku, jehož kulinářskou slávu pomohl dotvořit cyklus televizních pořadů o jídle a vaření. I v tomto případě to mělo působit, a také působilo, jako víceméně běžné setkání úspěšných jedinců, pro které není nic nedostupné a jejichž uvažování se odbývá v řádu velkých čísel. Také tihle lidé si prvně vybrali z jídelního lístku, šokujícího především cenami, pojedli, pokecali. Možná zrovna v tom samém pořadí, jako ti druzí před nimi:

Co burza?

Co fotbal, tenis či golf?

Co ženské?

Až potom se právem svého věku podíval na hodinky a ujal slova nejstarší z nich, investiční a stavební podnikatel Miroslav Rozhoň, jehož stále se rozšiřující developerské království připomínalo svým tvarem i konáním nenasytnou chobotnici. Rozhoň, kterému už táhlo na šedesátku, měl za sebou tři rozvody, ale stále – jak se ve společnosti šuškalo, nezůstával chladný vůči půvabům opačného pohlaví – se také uměl pořádně rozpálit.

Jako zrovna nyní: „No, tak se do toho chtě nechtě pustíme, když už jsme tohle sezení takhle nafofr svolali, ne? Scházíme se tu jako spolek postižených. Je to trochu smutné, hodně nedůstojné, ale jelikož zde nejsou dámy, mohu si dovolit říci, že je to především k nasrání. A já sám za sebe říkám, že už toho mám plný zuby a jsem připraven k odvetnému jednání! Bylo mi naznačeno, že se kolem těch hnusných štěnic, co nás organizovaně ždímají, něco děje. Povídejte! Shrneme si to a pak rozhodneme. Musíme rozhodnout!“

Povídali.

„Zabili Frajera,“ oznámil jeden z oslovených.

„To je ten hajzlík, co jsme od něho za velký peníz kupovali informace?“

„Ano.“

„Plakat na pohřeb mu s věncem v rukou zcela určitě nepůjdu,“ ušklíbl se Rozhoň. „A dál? Ještě nějaká mrtvola?“

„Zatím žádná. Ale něco přece jen… policajti zabásli postarší ženskou, která Frajerovi a ještě předtím nějakému jinému chlapíkovi, co byl snad dokonce její příbuzný, dodávala kompromitační materiály od soudu.“

„Takže ona byla hlavním zdrojem toho, čím nás při vydírání tlačili ke zdi?“

„Je to tak.“

„Doufám, že shnije v base.“

„Moje řeč,“ přidal se do hovoru další z mužů, jehož slovo mělo mezi ostatními svou váhu. „Ale o nějaký monstrproces s těmihle grázly zase až tak nestojíme. Leccos by se tam probíralo, přišli by šťouraví novináři a nikdo neví, co by se z toho mohlo…“

Větu ani nemusel dokončovat.

Každý z nich pochopil, co měl na mysli.

„V tomhle směru se asi shodneme,“ řekl Rozhoň po krátké pauze, kdy se všem hnaly hlavou různorodé myšlenky. „Asi je tedy řada na nás, ne? Už příliš dlouho jsme si nechali kydat na hlavu. Andělé – tak nám prý říkali. Jenomže každé pokořování má svou hranici, za kterou už za žádnou cenu nelze zajít, a my nejsme nějaké hadry, se kterými by mohli tihle nýmandové vytírat podlahu. Souhlasíte se mnou?“

Souhlasili.

„Takže co dál?“ rázně hnal Rozhoň debatu kupředu, protože už to, k čemu měli a zřejmě i musejí dospět, chtěl mít co nejrychleji za sebou. „Frajer nám tedy už nic nepoví. Ale pověděl před tím, než zdechnul, dost na to, abychom si o té bandě, která nás otravuje, pokořuje a okrádá, udělali souhrnnou představu?“

„Dá se říci, že ano,“ odpověděl Petr Adam, někdejší policejní vyšetřovatel, nyní majitel agentury, která z domova i ze zahraničí dodávala pracháčům bodygardy, a když bylo potřeba, jako třeba nyní, dokázal posloužit i jinak.

„Podařilo se ti, Petře, zjistit, kdo je tam u nich rozhodující hlavou?“

„Ano.“

„Na sto procent?“

„Pokud postačí devětadevadesátiprocentní pravděpodobnost…“

„Musí postačit,“ přerušil ho Rozhoň, „není čas na dlouhé ověřování. A ještě něco – mají mezi sebou nějakého výkonného ranaře, tedy někoho, kdo je pověřován realizací konkrétních operací?“

„Mají takového šikulu. Je to…“

„Dost, nechci slyšet žádná jména!“ znovu mu uťal řeč Rozhoň. „Spíš nám, Petře, zodpověz dvě jasné otázky. Otázka první: nadešla podle tvého názoru vhodná chvíle k protiúderu? A otázka druhá: Pokud se postaráme, tedy ty se nějak nepřímo a s krajní opatrností postaráš o tyhle dva, znesnadní to celé té bandě další aktivity?“

„Myslím si, že na obě otázky mohu říci ano.“

„Když ztratí vedení, ti ostatní zřejmě dostanou strach, je to tak?“

„Určitě.“

Rozhoň si odfrkl a rozhlédl se po lidech kolem stolu: „Máme, pánové, nějakou jinou možnost, než uplatnit prastarou zásadu, že za oko se platí okem, za zub zubem, případně rovnou dvěma zuby? Myslím, že ne. A ještě mám jednu otázku: jsme ochotni přispět každý sám za sebe na to, abychom už měli trochu klidu?“

Nikdo nevznesl námitku.

O vzpouře pokořených andělů bylo rozhodnuto.

Už zbývala jen Rozhoňova víceméně technická poznámka: „Petře, pospěš si, ale na výběru lidí pro přímou akci, která by se měla u obou těch hajzlů odehrát v těsné časové návaznosti, nijak nešetři. Je v našem zájmu, aby to byli skuteční profíci. A měli by hned poté, co splní úkol, zmizet ze země. To je všechno. Nezapomněl jsem na něco?“

Dali mu najevo, že snad nezapomněl.

„Tak se zvedneme,“ rozhodl Rozhoň na závěr. „Nemá cenu tady společně vysedávat. A nejenom to: vzájemné styky jakékoliv podoby, tedy i pracovní, pro nejbližší dobu omezíme na minimum. Až bude po všem, tak si to i s úroky vynahradíme. Dostal jsem pozvání na moc pěkný golfový turnaj v Kapském Městě, takže… No, nebudu předbíhat, uvidíme, jak se věci semelou.“

Věci se semlely tak, jak bylo objednáno, aby se semlely.

Vzpoura pokořených andělů doběhla do svého finále.

A pomineme-li něco tak nenahmatatelného a vlastně i staromilského, čímž je myšlena třeba úcta k lidskému života, jakémukoliv lidskému životu, pak se vše odehrálo stejně obyčejně a s ostychem se nabízí říci, že i decentně, jako tomu bylo na počátku tohoto příběhu. Uprostřed škaredého únorového dne sebrali policisté soudní úřednici Miladu Hrachovou. A v průběhu následujícího týdne, pořád byl ještě ten škaredý únor, třeskly na dvou místech města dva přesně mířené výstřely.

Dva zásahy.

Dva konce ne zrovna příkladných lidských životů.

„Opravdu špičkový střelec se pozná podle toho, že umí šetřit náboji a nezdržuje se zbytečnostmi,“ říkají mezi sebou školení ostřelovači.

Tihle, kteří byli za nadprůměrnou sumu v problematické sice, ale stále ještě platící evropské měně najati k totálnímu vyřešení jedné nepříjemné lapálie, byli vskutku šetrní. A jakýmikoliv zbytečnostmi se opravdu nemohli zdržovat: termín jejich odletu z ruzyňského letiště byl naplánován s nicotnou časovou rezervou.

Stihli to.

Odlétali s pocitem solidně vykonané práce. A protože byli jen úzce zasvěceni do toho, co bylo jejich rolí, nic netušili o propletenci lidských osudů, který obrazně zůstával za jejich zády – a v němž se jako v okénkách absurdního orloje proplétali mrtví se živými a vyděračští zloduši s neandělsky se chovajícími anděly.

„No nazdar,“ špitl si sám pro sebe major Karel Urbanec, když mu na pracovní stůl služební cestou doputovalo urgentní sdělení o profesionálně provedeném usmrcení dvou mužů ze světa na pomezí podnikání a zločinu, kteří se už nějakou dobu nacházeli v centru jejich pozornosti. A protože Urbanec právě v tom okamžiku hovořil s blízce s ním spolupracující psycholožkou PhDr. Juditou Svárovou, začerstva jí tuto informaci sdělil.

„A jéje!“ zareagovala Judita ve stejném stylu. „Že by nám tu zaváděli model Chicago na konci dvacátých let?! Co do měsíce by to odpovídalo. K té legendární hromadné vraždě v tamních garážích došlo na Den svatého Valentýna.“

„Vaše znalosti mě ohromují, Judito. Jedno je však i bez nich jisté: začali se pobíjet mezi sebou. Smím se z toho radovat, doktorko?“

„Fuj, to zní hrozně, ale docela vás chápu. Smíte leccos, majore, ale nevím, jak by se hlasité radování líbilo vašim nadřízeným. Většina z nich na mne působí jako předčasně zestárlí suchaři.“

„Budu se tedy radovat jen soukromě.“

„S tím mohu souhlasit. Berte to ode mne jako léčebné doporučení. A nyní už hovor raději ukončíme. Budete asi muset trochu pracovat.“

„Trochu jo,“ připustil a v duchu si již řadil své povinnosti: čím začít a jak pokračovat.

Druhý po Bohu

„Zdravím vás a přeji krásný den. Chci si s vámi pohovořit,“ zavrtal se do vědomí jen napůl probuzeného Zikmunda Bednáře dálkově zprostředkovaný hlas jeho nadřízeného.

Znělo i neznělo to jako příkaz: znělo proto, že se podobný přístup k tomu, co tento muž vysloví, téměř zvykově předpokládal, a neznělo proto, že se tón jeho hlasu v tom časném, dokonce velmi časném předletním ránu podobal tentokrát spíš starostlivě vlídnému lákání sirén než dunivému staccatu povelů.

„Pohovořit – myslíte osobně, nebo jen takhle na dálku?“ zeptal se Bednář.

„Osobně.“

„Rozumím. Spěchá to?“

„Jako byste mne neznal. Už jsem vám někdy řekl, že máme na něco nadbytek času? A už jsem vás někdy zbůhdarma takhle brzy ráno burcoval?“

„Nevzpomínám si,“ řekl Bednář a myslel to upřímně.