Petr Eidler

KLUB ELITNÍCH MILENCŮ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Petr Eidler, 2008

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2008

ISBN 978-80-243-4815-5

„Většina expertů se shoduje v tom, že není otázka, zdali přijde další těžká chřipková pandemie, ale kdy přijde…“

Pandemický plán České republiky, 2006

Pan Lála i tentokrát prohlašoval, že je to všechno jinak. Takové tvrzení nebylo v případě mého příležitostného parťáka nijak překvapující. Pokaždé se vehementně snažil mít na věci jiný názor, než byl ten můj anebo ten všeobecně přijímaný. Pokud by Lála měl být chlápkem, se kterých bych musel pobývat na opuštěném ostrově, šlo by o vlastnost takřka nesnesitelnou. Kdybych k tomu ještě přičetl jeho živočišné projevy jako funění, pomlaskávání, významné odkašlávání, hekání a podobně, nezbývalo by mi nic jiného, než ho zabít. Naštěstí jsem s ním nepřicházel do styku tak často, abych ohrozil svou bezúhonnost. Jedno jsem mu však musel přiznat k dobru: byl to poctivec do morku kosti, a pokud mi něco řekl, mohl jsem se na to spolehnout. V akci se pan Lála samozřejmě zásadami pravdomluvnosti neřídil. Jak to jen šlo, oháněl se falešnými průkazy té či oné organizace, vydával se za osoby, reprezentující skutečně široké spektrum společnosti – od zahradníka tč. bez práce, policisty, advokáta nebo soudce ve výslužbě až po zbohatlého podnikatele. Budiž mu přiznáno, že své role povětšinou sehrával věrohodně, i když jsem dával přednost těch komedií nebýt účasten.

S většinou případů, které moje one man show – detektivní kancelář Men in Service řešila, jsem si poradil sám. Po pravdě řečeno to bývaly jen rutinní, víceméně bezvýznamné případy jako hledání zatoulaných milenek, manželek či ženáčů, dokazování nevěry a tak podobně. Nevím, jak byly teď přes léto vytížené ostatní konkurenční a známější firmy, mně se samozřejmě nikdo nesvěřoval, ale já bych si při rozsahu své práce ani nedovolil někoho zaměstnávat na poloviční, natož plný úvazek. S panem Lálou to bylo jiné. Byl v důchodu, i když jeho skutečný věk byl neodhadnutelný, a třásl se na příležitost dělat na kauze, jak s nadsázkou říkal. Byl levný a to, co ho v osobním styku činilo takřka nesnesitelným, bylo zas při jeho slídění a čmuchání, jak jsem zase já nazýval jeho činnost, výhodou.

„Ten Fischer na tu svou krasotinku žárlí, to je jasný jako facka. Jenže mu je trapný nám na rovinu vyklopit, že by ji chtěl sledovat, jestli mu někde nezanáší a nenasazuje parohy. Jasně že chce vědět, co ta jeho Marilyn celý dny dělá, zatímco on dřepí na svým ředitelským křesle a vydělává miliony. Tohle já znám z vlastní zkušenosti, když si chlap vezme ženskou o patnáct let mladší a nechá ji doma… To je historie stará jako lidstvo samo, jen se nikdo nepoučil.“ Pan Lála kýval chápavě hlavou, špulil mastné rty a otíral si ruce o stehna. Právě dojedl na Václavském náměstí, kde jsme se na chvíli sešli, pěkně dočerna opečenou klobásu. Já bych si k tomu přepálenému tuku ani nečichl, ale můj parťák nevěděl, co to je zkažený žaludek. Až tyhle stánky zmizí, jak avizoval magistrát, bude vedle lehkých holek a jejich snědých ochránců další, kdo jich bude želet.

„Pokud vím, tak vaše paní…“ Chtěl jsem mu jen naznačit, že jeho žena přece není mladší než on, takže jaképak zkušenosti, ale začal kolem sebe mávat krátkýma rukama jako pozulámanými lopatkami mlýna. „Lidi nevědí, o čem mluví, když těmhle paničkám z nových paláců okolo Prahy závidí život v bavlnce. Ono to možná na první pohled vypadá úžasně: nemuset do práce, když manžel vydělává majlant, starat se jen o sebe, v nezbytný míře o něho, možná i o zahradu a dům, pokud zrovna nemají zahradníka a uklízečku, porodit jedno dvě děti a užívat si radostí života. Dřív, za první republiky a před ní, to tak bylo normální, ale dneska?“ Pan Lála tázavě zvedl hlas, ale dodal mentorsky: „Samá emancipace, seberealizace. Ženský se samy hrnou do práce, i když by nemusely. Tahle Fischerová nemusí, tak se jí asi zapalujou lejtka. Víte, jak se jim říká? Zelený vdovy, chlapi celý den dřou…“

Pan Vladimír Fischer, honosící se dvěma vysokoškolskými tituly, totiž doktora medicíny a inženýra ekonomie, byl chlápek kolem pětačtyřicítky, mohlo mu být o pět roků víc i míň, prostě typ, u kterého se věk nedal přesně odhadnout. Nebyl to žádný seladon ani ten manažerský typ z časopisů nebo televizních seriálů s ostře řezanými rysy a zápěstím vypracovaným při tenisových podáních nebo v posilovně. Špatně však taky nevypadal a nejspíš i něco musel mít v hlavě, když zvládl dvě školy, jejichž kombinace nebyla zrovna obvyklá. A pak byl ředitelem českého zastoupení docela významné zahraniční farmaceutické firmy Vaxxi. Pokud bych ho měl co nejstručněji charakterizovat, tak na mě působil dojmem uhoněného zajíce. Možná toho na sebe nakládal v práci příliš, možná ho přetěžovali druzí, třeba v tom bylo i něco dalšího, s tím se mi nesvěřil. Byl vůbec skoupý na slovo.

Jednou mi prostě zavolala jeho sekretářka, slečna Kalábová, a jménem firmy Vaxxi se chtěla informovat o službách detektivní kanceláře. Měla celkem interesantní barvu hlasu, ale mluvila příliš překotně, jako by to chtěla mít co nejdřív za sebou. Dělalo to na mě dojem, že ji moje sebevychvalování příliš neohromuje, protože až podezřele rychle mi sjednala schůzku se šéfem. I z rozhovoru s MUDr. Ing. Fischerem jsem usoudil, že na mě odněkud dostal příznivý tip a je už předem rozhodnutý přistoupit na moje podmínky. Víceméně mi to i na férovku řekl. Samozřejmě ví, že jsou větší a renomovanější detektivní agentury, ale na Men in Service mu vlastně vyhovuje to, že je neznámá a malá. V tom spatřoval její největší přednost. To mi polichotilo. Většinou jsem u svých klientů uspěl díky příznivé ceně. Bohužel právě láce byla moje silná zbraň. Moc pyšný jsem na to samozřejmě nebyl, ale co se dalo dělat. V mé branži jsem toho nemohl nabídnout víc než ostatní. A že jsem měl doktorát filozofie a uměl spoustu nepodstatných věcí, to nehrálo roli. Aspoň jsem dosud nenarazil na klienta, který by ocenil rozsah mých znalostí humanitních věd a schopnost konverzovat na téma solipsismu nebo existencialismu.

„Vaše zadání bude maximálně tajné,“ řekl mi pan Fischer při schůzce, která proběhla v jedné relativně lidové restauraci poblíž Jindřišské věže. Nemyslím si, že by chtěl na obědě šetřit, spíš mu vyhovoval hluk lidí kolem nás a naplno puštěné ventilace přímo nad našimi hlavami. Asi věděl z kriminálek, že v takovém prostředí toho štěnice z hovoru moc nezachytí. „Čím méně lidí bude o všem vědět, tím lépe. Nechtěl jsem o tom mluvit ani u nás v kanceláři. Stěny mají uši, to mi věřte.“ Souhlasil jsem s ním. „Oč jde?“ zeptal jsem se na rovinu.

„Jdou po mně,“ řekl takřka bolestně.

„Kdo?“

Pokrčil rameny. „Může to být z více stran. Konkurence, lidi z ministerstva…“ Přerušil jsem ho. „Ministerstva zdravotnictví, pochopitelně,“ řekl nedůtklivě, ale k objasnění se neměl. „Nebo i od nás z Vaxxi. Nemůžu nikomu věřit, nikomu. Nejlepší by bylo, kdyby o vás nikdo nevěděl.“

„Žádnou uniformu samozřejmě nenosím, bouchačku mívám v podpaždí, ale vaše sekretářka mi přece…“

„Kalábová?“ zdvihl obočí. „Eva vlastně taky nic neví. Ve firmě se ztrácejí věci. Od tonerů do tiskárny po lžičky v kuchyňce. Naznačil jsem jí, že s tím chci něco udělat. Něco si jistě vymyslíte.“ Tvářil jsem se, že takovým směšným zlodějničkám na jeho pracovišti ani nemůžu věřit. Ujistil mě, že je to tak. Přestože platy v zahraniční firmě mnohonásobně převyšují český standard, zaměstnanci kradou, co se dá. „O to teď nejde. Eva si prostě myslí, že budete hledat pachatele krádeží. Nemusíte mít obavy, té jen tak něco nedojde.“

Řekl jsem, že stále nechápu, co ode mě vyžaduje.

„Z firmy se dostávají ven strategické informace. Vaxxi teď celosvětově rozjíždí jistý mimořádně důležitý strategický projekt, který má šanci uspět i tady. Jde opravdu o hodně – a věřte, že nejsem troškař. Bohužel nejsme na trhu jediní a kritéria rozhodování, jestli sem léčivo půjde nebo ne, nejsou zrovna standardní. Ostatně víte z médií, jak je to tady se zdravotnictvím. Na ministerstvu jsou lidi jako všude jinde, prioritní je vlastní zájem,“ dodal s povzdechem. „Jsem si jistý, že mě odposlouchávají a navíc sledují. Když jedu do práce, přilepí se na mě auto. Často za sebou vidím stejné lidi, které neznám. Cítím se ohrožený. Nemám pro vás přesvědčivé důkazy, ale ten tlak je přímo hmatatelný. Neřešil jste nikdy podobný případ?“

„Jistě, žijeme v kapitalismu a točí se tu miliardy,“ řekl jsem neurčitě. „Firemní špionáž…“

„Tak vidíte,“ zatvářil se málem šťastně, že ho nepovažuji za blázna, co slyší trávu růst. „Farmacie je z nejzkorumpovanějších odvětví. Však sám víte o desítkách podivných případů a nesmyslném rozhazování státních prostředků, které se přesouvají do kapes obratných podvodníků nebo lidí, co mají rozhodovací pravomoc.“ Nic jsem na to neřekl. Tohle přece vědělo i dítě. Jen jsem si nebyl jistý, jestli právě zdravotnictví je co do afér a skandálů na té pomyslné špičce. Ono to v jiných odvětvích nebylo zas o tolik lepší. I když se problémy dokázaly pojmenovat, k jejich řešení nebyla politická vůle. Ani zprava, ani zleva. Obě největší partaje tvořily jen opačné strany jedné mince. Co se odehrávalo před zraky veřejnosti mezi nimi, byly jen rituální tanečky. Přesto mě měl tenhle případ poučit, jak jsem byl naivní a důvěřivý snílek.

Zesumíroval jsem mu, co můžu pro něho udělat. Chtěl jsem mít jasno, jestli právě to ode mě očekává. Řekl jsem, že můžu zjistit, jestli nemá v kanceláři odposlouchávací zařízení. Dají se prohlédnout počítače, firemní síť, prověřit auto. Můžu ho nechat nějakou dobu nenápadně sledovat, jestli na sobě nemá někoho nalepeného. Dají se prověřit jeho zaměstnanci.

Pokyvoval hlavou, že souhlasí. „Byl bych taky rád, kdyby se někdo podíval i na moji ženu a dům. Kdyby se jí něco stalo…“

Poskytl mi všechny potřebné údaje.

Fischerova paní se jmenovala Marika. Možná byla ze Slovenska, ale pan Lála jí tak jako tak říkal Marilyn. Prý měla vlasy a ňadra jako Monroe. Lála ovšem viděl bohyni v každé ženské, která mu byla sympatická. Děti měl Fischer z prvního manželství. Žily s jeho bývalou na Vinohradech a s otcem se vídaly maximálně dvakrát měsíčně. S Marilyn sice děti údajně plánovali, ale zatím se početí nedařilo. To mi samozřejmě Fischer neřekl, ale Marika si otevřela před panem Lálou srdce. Že by o dítě moc stála, biologické hodiny tikají, třicítka na dohled. Svěřila se Lálovi, že manžel má určité problémy. Řekla to prý způsobem, který naznačoval, že k němu zrovna nevzhlíží jako k dokonalému muži, ale dokáže odhalit jeho slabiny a tu a tam mu je předhodit na talíř k očichání. „Má ho omotanýho kolem prstu,“ prohlásil můj parťák a významně zamrkal. „Tu jeho impotenci mu dává náležitě sežrat. Dnes jsou ale na tom prý všichni tihle manažeři stejně,“ na tom předposledním slovu si Lála vysloveně zgustnul. „Nervy v kýblu, takže se ani nedokážou soustředit na to, co není kšeft. On jí to samozřejmě musí kompenzovat něčím jiným. Kdyby byla Marilyn o deset roků starší, věřil bych, že jí to ani nevadí, ale pokud chce mít dítě…“

„Vy jste mi ale psycholog. Kdo by do vás řekl, že se tak vyznáte v manželských šarádách?“

Nepostřehl lehkou ironii a nadmul se pyšně jako krocan. „To víte, život člověka naučí…“

Ještě než jsme se rozloučili, zkusil jsem z dr. ing. Fischera vytáhnout něco o Vaxxi. Řekl mi jen to, co bylo běžně dostupné na internetu a co jsem už věděl. Mezinárodní farmaceutická firma, vyrábějící několik desítek originálních preparátů – především vakcín pro humánní lékařství. Pochlubil se ročním obratem, který Vaxxi řadil na tuzemském trhu mezi pět největších světových dodavatelů léčiv.

Na první pohled jsem nechápal, proč by chtěl někdo koukat firmě pod pokličku. Chystají nějaký převratný lék? Objevili vakcínu proti AIDS nebo rakovině? Po tom by asi případní konkurenti nepátrali u nás.

Fischer v té věci nebyl sdílný. Řekl bych, že moc nevěřil ani mně. Možná to už byla opravdu nějaká jeho posedlost, stihomam. Nakonec naznačil jedno: že by mohlo jít o ptačí chřipku. Chtěl jsem toho vědět víc, ale prohlásil, že to pro mě není důležité. Poznal jsem, že z něho další informace nevytáhnu.

Co se týká peněz, byl velkorysý. Koneckonců to neplatil ze svého.

Takže jsem se ocitl ve službách společnosti Vaxxi. Vypadalo to nadějně. Kšeft na delší dobu, nic, kde bych riskoval krk. Klidně jsem do toho mohl zaangažovat i pana Lálu. Byla to pochopitelně voda na jeho mlýn. Rozvinul přede mnou ty nejúžasnější špionážní teorie, nad kterými by tvůrci Jamese Bonda bledli závistí. Prohlásil, že si bere na starost paní Mariku Fischerovou. Řekl, že stále platí cherchez la femme – za vším hledej ženu, a když výjimečně toto pravidlo neplatí, tak skrz ženu se dostaneš ke všemu. Nic jsem proti tomu nenamítal. Nadiktoval jsem mu adresu Fischerových ve vilové čtvrti na okraji Prahy. Do té doby jsem o obci jménem Křeslice neměl ponětí. Pan Lála si ji zapsal do ušmudlaného notýsku a poznamenal, že tam někde u Pitkovic bydlí jeho vzdálená sestřenice. Upozornil jsem ho na fakt, že paní Marika by se neměla dozvědět, že někdo zjišťuje, zda jí a manželovi odněkud hrozí nebezpečí. To by ji vylekalo. A už vůbec by neměla mít tušení, že se šťouráme v jejím soukromí. Pan Lála se na mě podíval, jako by mě chtěl uškrtit. Dávat takové rady jemu, to je přece urážlivé.

„Ono to přece není prvně, co firma někomu cáluje ukojování jeho soukromý zvědavosti či přímo žárlivosti,“ tvrdil pan Lála. Podle něho celé meritum kauzy spočívalo v tom, aby se zjistilo, jestli se Fischerovi panička někde nekurví. Ostatní byla jen omáčka, aby to nevypadalo tak průhledně. I když na tom pravdy něco být mohlo, pochyboval jsem, že by řediteli Vaxxi šlo jen o to. Když se mnou mluvil, viděl jsem v jeho očích nepředstíranou obavu.

Lála se do toho pustil skutečně důkladně a nešla mu upřít důmyslnost. S tou sestřenicí v Pitkovicích zřejmě neblufoval. Na pár dnů se k ní odstěhoval, půjčil si jejího psa, oříška Broka neidentifikovatelného původu, zato však mimořádné inteligence, a chodil ho venčit ve stejnou dobu a na stejných místech, kde se procházela paní Marika Fischerová se svým italským chrtíkem, respektive chrticí Sárou. Přestože šlo o fenu s nekonečným rodokmenem sahajícím snad do středověku, bez ohledu na modrou krev pojala nepředstíranou náklonnost k plebejskému Brokovi. Prováděli spolu vše, co si vzájemně sympatičtí psi dělají. Očuchávali si zadnice, olizovali se, Brok na Sáru zezadu naskakoval a nadšeně vrtěl pahýlem ocasu, Sára si před ním lehala na záda a blaženě se tlemila. Uspokojení chrtice se přeneslo i na paní Fischerovou. Za jiných okolností by nejspíš nad panem Lálou a jeho nečistokrevnou směskou ohrnula nos, možná by i v duchu poznamenala, že jaký pán, takový pes, protože ti dva skutečně měli mnoho rysů společných, ovšem probudivší se láska mezi čtyřnožci zahalila svět růžovým oparem. Celá záležitost se nakonec vyvinula tak, že paní Marika se Sárou čekala na domluveném místě na pana Lálu, aby pak společně absolvovali hodinovou procházku. Tak tomu bylo dvakrát denně – ráno a v pozdním odpoledni. Zatímco psi si vzájemně prokazovali náklonnost, Lála obratně udržoval konverzaci s mladou dámou.

V době mezi venčením pan Lála rovněž nezahálel. To pak už bez Broka nenápadně sledoval vilu Fischerových. Měl přehled o všech, kdo do domu vcházeli a vycházeli, věděl, kam Marika chodí ke kadeřníkovi, kam na masáže a do fitness, kde nakupuje a kdy přijíždí manžel svým stříbrným mercedesem z kanceláře. Mohl se domnívat, že má život paní Fischerové dokonale zmapovaný.

„Řekl bych skoro na sto procent,“ referoval mi pan Lála, „že paní Marika nikoho nemá, s kým by starýmu zahýbala. Když je pan manžel v Praze, žádný chlap do baráku neleze. Ona sama taky k nikomu nechodí. Jestli si s někým nevolá, sex po telefonu je teď údajně v kurzu, to posoudit nemůžu. Podle mě je čistá. Myslím, že se nanejvýš baví tou poněkud zlomyslnou hrou s manželem.“ Přesto si pan Lála zhluboka povzdechl. „Ovšem možná jí jen chybí příležitost. Ona se totiž panička musí nutně otravovat. Celý den sama.“ Trochu škodolibě jsem podotkl, že za takové situace jí přijde vhod i on. „Jak by ne,“ neodporoval, „toho čokla sice miluje jako mimino, ale moc si toho s ním nepovykládá. A Fischer se vrací nezřídka v deset jedenáct večer. Marika připraví jídlo, jenže on se toho kolikrát ani nedotkne, protože už je po večeři s nějakým zákazníkem, nebo nemá na jídlo chuť, takže ona to všechno vrazí do mrazáku a má pocit, že je na nic. Tak udělá starýmu nějakou tu naschválnůstku, aby mu moc nenarostl hřebínek. Myslím, že manželská postel je pro Fischera místo, kde se necítí nejlíp.“

„Jo,“ připustil jsem, „tam je většina chlapů zatraceně zranitelná…“

Po těch pár dnech, kdy jsem dělal na případu, bych mohl mít pocit marnosti, kdyby mě aspoň nehřál pocit, že ani negativní výsledek našeho pátrání nemá vliv na slíbený výdělek, odvíjející se od počtu na něm strávených hodin. Fischerovi to bylo jedno, i kdybych si neúčtoval jednu nasazenou sílu – pana Lálu, ale dvě tři; jenže takové podfuky jsem neměl ve zvyku. Splnil jsem skutečně to, co jsem mu slíbil. Znal jsem pár kluků, kteří se celkem obstojně vyznali v detekci odposlouchávacích zařízení v kancelářích a služebních vozech, a zavedl je jednoho večera do firmy, kde to omrkli do posledního detailu. Tvrdili, že je to ve Vaxxi čisté, nikde na nic nenarazili. Neměl jsem důvod jim nevěřit. Co se týká odposlechu mobilů, v tom už byli skeptičtější, jenže proti tomu se nedalo zakročit. A pokud šlo o Fischerovo podezření, že ho někdo sleduje, tak to jsem si vzal na starost sám. Jezdil jsem za ním svou toyotou a měl oči otevřené, kde se co šustne. Zapisoval jsem si značky aut, která jela za námi, ale ta čísla se neopakovala. Jistě, mohli den co den nasazovat jiné bouráky, ale to se mi nezdálo pravděpodobné. A i kdyby, tak ty vozy by musely někde poblíž parkovat a vyčkávat, až se Fischer objeví, ale ani takový podezřelý pohyb jsem nezaregistroval. Byl jsem si skoro jistý, že dělám zbytečnou práci. Fischer mi telefonoval skoro každý den večer a chtěl slyšet, co jsem vypátral. Nevodil jsem ho za nos. Řekl jsem mu, že zatím není jediná stopa, která by potvrdila jeho podezření. Kolem jeho baráku se nemotají podezřelá individua a jeho manželce podle mě nehrozí bezprostřední nebezpečí.

Místo aby ho to uklidnilo, byl ještě vyděšenější. „Tak vidíte, jak jsou rafinovaní. Ti jen tak neudělají chybu.“ Chtěl jsem, aby mi upřesnil, koho má na mysli. Nebyl konkrétní. „Oni. Rozhodně nepřestávejte, musí se jednou prozradit.“

„Možná byste mi mohl říct, o co vlastně jde.“ Prohlásil, že to sám neví. „Podezříváte snad i mě, že hraju na druhou stranu?“ Nechal to bez odpovědi. Kdyby to šlo, nakopl bych ho do zadku.

Fischer byl nepřístupný jako nějaká pevnost. Se vším dělal tajnosti, asi nedůvěřoval vůbec nikomu. Jestli měla mít moje práce nějaký smysl, musel jsem toho vědět víc. Samozřejmě se přímo nabídla možnost využít Lálových kontaktů s paní Marikou Fischerovou. Pověřil jsem ho úkolem získat od ní informace i o firmě Vaxxi. Panu Lálovi to trvalo čtyři dny, během kterých jsem zas já marně pátral po podezřelých stínech kolem ředitele českého zastoupení firmy Vaxxi.

Se svým parťákem jsem se pak sešel v zahradní restauraci v Dejvicích. Bylo parné pozdně červencové odpoledne, Praha vyhřátá k nesnesení a holky se producírovaly takřka polonahé. Lála se mi pokoušel popsat, jakou záludností se dopracoval k tomu, co mi hodlal vykládat. Bral to hodně zeširoka. Mariku nikdy moc nezajímalo, co vlastně manžel v práci dělá, protože ani jeho nezajímalo, co jí řekla kosmetička nebo masér. Když večer spouštěl monolog, jen předstírala, že ho poslouchá, ale šlo jí to druhým uchem ven, jen občas podotkla něco v tom smyslu, že to přece ani není možný nebo neměl by sis to tak brát, aniž by věděla, o čem je řeč. Lála ji však přiměl, aby ho vnímala. Zatímco mi vykládal, jak toho dosáhl, pozoroval jsem zamilovanou dvojici nedaleko stolu, kde jsme seděli. Dívenka se mi moc líbila, ale její partner měl evidentně stejný vkus jako já a nemusel se na ni jenom dívat.

Začínal jsem už být z Lálova monotónního monologu

unavený.

„V posledních měsících mluví jen o vakcíně,“ řekl Lála, když se konečně dostal k jádru věci. Už jsem ho takřka nevnímal. Ta dvojice byla pohroužená sama do sebe, takže slečna ani nemohla vidět, jak ji sleduji. Líbily se mi obzvláště její nohy. Bral jsem to výhradně z estetického hlediska, bez postranních úmyslů.

Kateřina měla v jejím věku právě takové, dlouhé a štíhlé. To jsme se zrovna seznámili… Vlastně je má takové dodnes. Skoro takové. Když jsou lidi spolu den co den, nezaregistrují změny, které s nimi provádí čas. S Kačkou se znám už dobrých patnáct roků. Nejdřív jsme spolu chodili, pak to skončilo, a zase po letech jsme se dali dohromady. Teď spolu bydlíme čtvrtým rokem. Ona už dávno není studentkou žurnalistiky, ani já tím, kým jsem byl. Náhoda si s námi pohrála s invencí. Zatímco já si na svůj chleba vydělávám jako soukromé očko, Kateřina je policejní mluvčí. Oba jsme měli jiné plány do budoucna, ale osud to takhle semlel dohromady. Nepřemýšlel jsem o tom, jestli jsem šťastný a jestli mi práce přináší uspokojení, prostě jsem to bral, jak to přišlo. Zato Kateřina byla v poslední době protivná a problémy z práce nosila domů, jako kdyby nedokázala jedno oddělit od druhého. Nemohl jsem jí to vyčítat, natož ji poučovat, že to není profesionální. Celá kriminálka byla pod tlakem. Nějaký psychopat zabíjel v Praze holky jak na běžícím pásu, ale nemohli se mu dostat na stopu. Už tady byly tři vraždy, ta poslední úplně čerstvá, a podle způsobu, jakým byly mordy provedené, to ukazovalo na šílence, který si zabíjením hojí nějaké své komplexy. Před veřejností se detaily tutlaly, ale já byl v obraze. Oběti si vrah nejspíš vybíral náhodně – a o to bylo pátrání těžší. Vyšetřovatelé byli nervózní, noviny kritizovaly jejich neschopnost a moje milá tisková mluvčí se v tom zmítala jako mezi dvěma mlýnskými kameny. Kriminálka navíc nechtěla pouštět ven moc informací, tudíž Káča ani neměla o čem referovat. Brala si to moc k srdci a odskákal jsem si to já. Jako kdybych mohl za to, že vrah chodí pořád mezi námi.

„Jo, ta ptačí chřipka,“ řekl jsem Lálovi a zívl. Dvanáctka měla v tom pařáku na mě uspávací účinek. „Hrozí celosvětová pandemie ptačí chřipky,“ snažil se mě poučovat Lála. „Jsou toho přece plný noviny. Loni už i u nás vybíjeli chovy drůbeže. Slepice, krůty, kačeny. A to bylo jen podezření na nákazu. Jedný paní zamordovali dokonce papouška…“

„A ve Vaxxi vyvinuli lék?“

Pan Lála vyprskl opovržením nad mojí otázkou. „Stoprocentní lék proti ptačí chřipce přece zatím neexistuje, navíc oni vyvíjejí vakcínu.“ Začal mi to zeširoka vysvětlovat, jako kdyby byl nějaký expert na tuhle problematiku. Používal termíny jako podtyp chřipkového viru H5N1, který je pro lidstvo nebezpečný, pokud zmutuje a bude přenosný z člověka na člověka, což se už někde v Asii stalo. Lála mluvil a mluvil, a já, místo abych dával pozor na to, co mi říká, jsem koukal na nohy té slečny a myšlenky se mi toulaly bůhvíkde. Pak jsem si uvědomil, že by se ho můj ostentativní nezájem mohl dotknout, tak jsem aspoň zpozorněl na posledních pár slov. Padlo tam jméno firmy Clumm. Mechanicky jsem to odhláskoval se stoupavou intonací. „Clumm? To je ta konkurenční firma Vaxxi, o níž se zmiňoval Fischer?“

Pan Lála se na mě káravě zahleděl. „Vždyť to říkám. Tahle firma přece vyrábí Logrip.“ Znova jsem to po něm zopakoval, jako kdybych trpěl echolalií. „Firma Clumm vyrábí lék Logrip.“ Aby si nemyslel, že si z něho utahuji, dodal jsem, že Logrip je jistě proti ptačí chřipce. Gripa – chřipka, jak se to rýmuje… a tak podobně. Parťák se nad mým žvaněním tvářil znechuceně. „Proti chřipce, ale jestli i proti ptačí, není tak úplně jistý. Pandemickej kmen chřipky se bude lišit od normálního kmenu běžný sezonní chřipky. A taky bude mnohem nebezpečnější. Naše vláda dokonce předpokládá, že u nás onemocní třetina lidí. A pro desetitisíce z nich to bude smrtelná nemoc. Ve světovým měřítku se mluví až o sedmi až osmi milionech. To jsou ale optimistický čísla. K tomu ekonomický ztráty…“

„Hm,“ řekl jsem neurčitě. To jsem ještě nevěděl, jaké mívaly dřívější chřipkové pandemie katastrofální následky. Lála posloužil jako encyklopedie. Španělská chřipka v letech 1918 až 1920 usmrtila kolem třiceti milionů lidí, mnohem víc, než zahynulo za první světové války. Většinou jsem vůči všemožným hrozbám skeptický, ať už jde o nemoc šílených krav nebo teď ptačí chřipku. Nicméně aspoň v tom posledním případě jsem musel připustit, že zas taková legrace by to být nemusela. Že to je ale pro někoho kšeft, bylo nezpochybnitelné.

„Ale každopádně je ten Logrip nedostatkový zboží. To, co se dostalo přes lékárny do volnýho oběhu, bylo okamžitě skoupený. Lidi se ptačí chřipky bojí. A novináři to taky pořádně nafoukli, jako kdyby byla okurková sezona a nebylo o čem jiným psát. No a ministerstvo už loni nakoupilo v rámci pandemickýho plánu zásoby Logripu za stovky milionů. Pro Clumm jednoznačně marketingovej úspěch. Ani oni přece nemají exkluzivitu na lék proti chřipce. Letos ovšem tohle zboží proexpiruje a půjde do kélu, takže se chystá další nákup. Jen je otázka, jestli léku, nebo vakcíny.“

Dopil jsem pivo a otřel si ústa. Moje slečna už odešla i se svým přítelem. Povzdechl jsem si. „A co to má všechno společnýho s naším případem? Firma Vaxxi kontra Clumm?“ Vedro a alkohol měly na moji chápavost devastující účinek. „To je snad to, oč tu běží?“ zaparafrázoval jsem.

„Jasně. Lék kontra preventivní vakcinace,“ konstatoval pan Lála. „Pokud se vyrobí účinná vakcína a proočkuje se celá populace, nebudou léky typu Logrip nutný. To je stejný jako s tuberkulózou nebo…“

Zamyslel jsem se, i když to byl bolestivý proces. „Vaxxi mají vakcínu proti ptačí chřipce.“

Podíval se na mě jako na naprostého imbecila. „Žádná zaručená vakcína proti H5N1 zatím ani existovat nemůže, je jen ve fázi přípravy. Jestli bude Fischer za Vaxxi něco nabízet, tak firemní know-how a výrobní kapacity v zahraničních fabrikách. Až se podaří izolovat pandemickej virus, bude to trvat další dva tři měsíce, než budou k dispozici první injekce. Která země si je objedná, dostane je přednostně. Některý státy už s Vaxxi uzavřely kontrakt. To všechno jsem zjistil z nejmenovaných zdrojů,“ dodal tajuplně.

„Takže…“ vydechl jsem smířlivě k Lálově naprosté vědomostní dominanci. „Takže Fischer doma mluví jen o vakcíně?“ napadlo mě vrátit se k bodu, kterým rozhovor s Lálou začal.

„Jistě,“ řekl Lála tím svým důležitým tónem, který mi vždycky lezl na nervy. „Pokud ministerstvo udělá u firmy předběžnou objednávku, bude to pro ně zakázka desetiletí. I kdyby se měly zpočátku očkovat jen ty nejohroženější skupiny obyvatelstva – staří, děti, nemocní, cukrovkáři, tak to může představovat bratru milion vakcín. Cena se rozhodně bude pohybovat nad stovku korun, spíš víc. Na druhý straně je to zlomek ceny Logripu.“

Prohlásil jsem, že pro někoho může být taková pandemie požehnáním. „Z toho, co jsem se dověděl od Marilyn, Fischer zrovna nadšením dvakrát neskáče. Vedení firmy v zahraničí samozřejmě počítá, že udělá v Česku byznys. Náš milý klient to dostal na triko. Když byznys nebude, přijde obrazně o krk.“

„Jenže co by to mohlo překazit?“

Pan Lála se začal hihňat, až se mu otřásala ramena. „Člověče, kde žijete? Víte, kdo všechno se na tom chce přiživit? A nezapomeňte, že Vaxxi nejsou jediní, kdo si brousí zuby na ptačí chřipku. Dneska je všechno globálně plánovaný, a pokud to vypukne, výrobci se budou modlit, aby měl den osmačtyřicet hodin. Navíc nikde není daný, že ministerstvo nenakoupí místo vakcín zase léky, i když jsou dražší. A vůbec…“ Mávl rukou, že nehodlá v konverzaci pokračovat.

V ulici, kde bydlím, jsem ještě skočil do baru na panáka. Jen rychle, na stojáka. Nemívám to příliš ve zvyku, i když mě tam samozřejmě znají a barmanka mě vítá širokým úsměvem. Není v tom nic osobního, prostě si jen váží zákazníků, kteří dávají přednost kvalitnímu bourbonku. Už se stmívalo. Podíval jsem se z baru do oken svého bytu naproti. Nikde se nesvítilo. To znamenalo, že Kateřina ještě není doma. Nejspíš mají zase nějakou mimořádku. Sice jsem nechápal, proč ona u toho má asistovat, ale prostě to tak bylo. Tak jsem si poručil ještě jedny Čtyři růže. Kateřinu jsem sice nezahlédl vcházet do domu, ale rozsvícený obývák jsem hned zaregistroval. Dal jsem poslední dávku, zaplatil, nechal za ten úsměv patřičné dýško a odporoučel se domů.

Kateřina nic neříkala, tak jsem ještě v předsíni vesele zahalekal. Svalil jsem se v obýváku na pohovku a nahlížel do kuchyně, kde si dělala kávu. Požádal jsem ji o turka. Konstatovala, že ze mě cítí alkohol až k sobě. Neměla ráda, když jsem pil. Pokud jsme si ale dali víno společně, vyhovovalo jí to. Jenže to už je hodně dlouho, co jsme si spolu sedli při svíčkách. Měl jsem za to, že to není tak úplně moje vina. Byla fanatik práce a spoustu věcí v poslední době považovala za marnění času. Možná to byla póza, třeba mi tím jen chtěla něco naznačit. Ale já z toho pochopil jen tolik, že má své problémy. To kafe mi ale přinesla, a hodně silné. Sedla si proti mě a roztržitě listovala televizním magazínem. Zeptal jsem se, co se stalo. Odsekla, že nic. Zatvářil jsem se dotčeně a řekl, že obvykle nechodí domů v půl desáté večer. Možná jí vrtalo hlavou, jak to můžu vědět, když jsem přišel až po ní, ale nezeptala se.

„Dneska se našla další zabitá holka,“ vysoukala ze sebe po chvíli. „Mezi Vršovicema a Bohdalcem, za plaveckým stadionem, znám to tam docela dobře.“ Od našeho bytu to bylo bratru patnáct minut chůze.

„To už je kolikátá?“

„Čtvrtá,“ zašeptala. „Ale nech si to pro sebe. Nechceme to zatím pouštět ven. Pokud se to teda podaří utajit.“

„To je hotová pandemie,“ řekl jsem nepříliš vtipně. To slovo mi nějak uvízlo v paměti. „Nechceš mi o tom říct víc?“

„Co by to mělo za smysl? Chceš to snad řešit za kriminálku?“

Podezříval jsem ji, že nemá o mých profesních schopnostech valné mínění. „Ani náhodou,“ odsekl jsem. Chvíli mezi námi panovalo napjaté ticho. Tuhle atmosféru jsem nesnášel. Raději jsem začal vyprávět o dr. ing. Fischerovi. Řekl jsem, že také mám své problémy. Firma si mě najala, abych něco zjistil, a já, třebaže se v tom šťourám druhý týden, jsem na nic nenarazil. V kancelářích nejsou štěnice, Fischera nikdo nesleduje a mně už je trapné mu donekonečna hlásit negativní výsledky pátrání, když on je stoprocentně přesvědčený, že po něm někdo jde.

Kateřina zase mluvila o tom, co trápí je. „Všechny čtyři holky jsou mezi dvaceti třiceti lety. Pohledný, aspoň zaživa. Zabitý a zohavený mimořádně surovým způsobem. Nechtěj ani vědět podrobnosti. Tuhle poslední zatím ani neidentifikovali.“

Nic takového jsem opravdu netoužil znát. „Kdyby ten Fischer se mnou aspoň trochu spolupracoval,“ postěžoval jsem si. „Kdyby mi naznačil, čeho se bojí, o co vlastně jde. Jak mu mám pomoct, když mě do ničeho nezasvětí? Týká se to ptačí chřipky?“

Kateřina však myslela jen na ty vraždy. „Taky nevíme, jestli se ty ženy navzájem znaly, jakou to má všechno souvislost. Jestli je vybíral náhodou… Kde je vůbec zabil?“

Zamával jsem jí před obličejem dlaní. „Vnímáš mě vůbec?“

„Jistě. Nejspíš na takovej případ vůbec nestačíš. Jestli toho tvýho chlapíka někdo sleduje, tak na to nemusíš vůbec přijít. Pokud se v tom točí velký prachy, nasadí metody, o jakých nemáš ani potuchy. Seš takhle krátkej.“

Dotklo se mě to, i když jsem v hloubi duše musel připustit, že může mít pravdu. „Slavná kriminálka si taky neví rady. Ani sám velkej Hackenschmied,“ vrátil jsem jí to. Začala křičet, že to přece nemůžu srovnávat. A taky jde o něco úplně jiného. Vím o tom houby. Pak začala brečet. Když jsem ji vzal kolem ramen, vyškubla se mi. Chovala se fakt divně.

Šla se osprchovat a vlezla do postele. Také jsem se zavřel v koupelně a nechal na sebe stříkat hodně studenou vodu. Najednou jsem se cítil svěží a plný energie. A vůle to mezi námi dvěma urovnat.

Vklouzl jsem ke Kateřině pod deku. Měl jsem rád vůni jejího sprchového gelu, raději než všechny ty voňavky a spreje. Za krkem měla ještě kapky vody, jak jí stékaly z vlasů. Slízl jsem je jazykem. Čekal jsem, že na to trochu zareaguje. Dřív se ráda milovala. Rozuměli jsme si. Bývala otevřená a svěřila se, která místa jsou na jejím těle nejcitlivější. Na některá bych nejspíš sám nikdy nepřišel.

„Co se to s tebou děje?“

„Nevíš?“

„Seš přetažená,“ řekl jsem.

„To taky.“

„A co ještě?“

Prudce se ke mně otočila. „Ničeho sis nevšiml?“ Mlčel jsem. „Jsem skoro ve třetím měsíci.“

Nenapadlo mě nic lepšího, než se zeptat, jak jsem na to asi mohl přijít. „Třeba že jsem to dlouho nedostala.“ „Promiň,“ v rozpacích jsem se jí omluvil. „To je přece báječný… že seš těhotná.“

„Jistě,“ řekla Kateřina s ironií v hlase, „je to prostě báječný.“ Nevěděl jsem, jestli jsem vyjádřil své nadšení dostatečně. Třeba v takové chvíli čeká, že vyběhnu do ulic a přinesu kytici růží. Nebo budu křičet a skákat radostí. Možná chtěla slyšet, že si ji hned vezmu.

„Když je to tak,“ šeptal jsem jí do ucha, „musíš na sebe dávat větší pozor. Pamatuj, že ti není dvacet.“

Otočila se ke mně zády. „Děkuju za upozornění. Raději už mě nech spát.“

Někdo z naší bývalé maturitní třídy byl natolik iniciativní, že sehnal adresy snad všech spolužáků, včetně holek, co se už stačily jednou nebo víckrát povdávat, a svolal do jedné vinohradské hospody školní sraz. Váhal jsem, jestli tam vůbec jít, uplynulo už tolik roků, co jsme se neviděli, a já s nikým neudržoval kontakt, jen o pár klucích jsem věděl, co dělají, ale to bylo všechno. Kateřina však prohlásila, ať jdu, že aspoň přijdu na jiné myšlenky.

Připadal jsem si jako Abrhám, když se ve filmu Vrchní, prchni! chystal na třídní sraz. Trabanta jsem sice neměl, ale moje toyota už taky měla svůj věk. Na Vinohrady jsem jel samozřejmě tramvají, ale o to nešlo. Spíš jsem se obával reakcí spolužáků na fakt, že se živím jako soukromé očko. Na gymnáziu jsem patřil mezi premianty, dostal jsem se hned napoprvé na filozofickou fakultu, všichni mi prorokovali vědeckou kariéru. A teď jsem obyčejný soukromý detektiv s věčně prázdnou kapsou.

Někteří spolužáci přišli v obleku, snad aby jasně demonstrovali, že patří do vyšší třídy. Jejich vizitky byly plné anglických termínů jako Senior Account Manager, Sale Director a podobně. Jejich tváře vyjadřovaly zdravé sebevědomí a úspěch. Nezáviděl jsem jim to. Některé holky vypadaly i po letech senzačně a dokonce bych si troufal tvrdit, že víc sexy než jako náctileté. Všichni jsme se tvářili náramně srdečně a přátelsky. Doufal jsem, že schůzka se obejde bez obligátního předvádění fotek dětí, snímků z dovolených v exotických zemích nebo postavených paláců. Kalich hořkosti jsem však měl vypít do dna. Z celé třídy jsme byli dosud svobodní jen dva. Abych tolik nevybočoval, vyštrachal jsem mezi doklady pasovou fotografii Kateřiny a představil ji jako svoji snoubenku. Snímek byl starý asi pět roků a Káča tam vypadala na dvacet. To byla moje jediná satisfakce. Že čekáme mimino, jsem si nechal pro sebe.

Když jsem nakonec musel vyrukovat se svým zaměstnáním, vzbudilo to nečekaný rozruch. Jistě, byl jsem mezi všemi podnikateli v oblecích kuriozita. Zatímco v očích těchto úspěšných byznysmenů to jiskřilo sarkasmem a chutí se bavit na můj účet, u pár holek jsem zaregistroval skutečný zájem. Přicházel jsem z jiného světa, byl jsem exot, který se v jejich představách vymykal šedivému standardu. Promítly si do mě představy, které však neodpovídaly skutečnosti. Tu vizi jsem jim však nebral. Musel jsem dát k dobru několik historek. Vždycky jsem byl obstojný vypravěč a dokázal jsem příběhy vhodně dobarvit. Samotné jméno mé pistole – beretta – jim znělo jako jméno spanilé italské milenky. Byl jsem si jistý, že kdybych chtěl některou ze spolužaček odvézt v noci do nějakého hotelu, nezdráhala by se. Pro většinu chlapů jsem se však nejspíš znemožnil. Přesto jsem všem rozdal navštívenku své agentury. Jednou mě třeba budou potřebovat.

Paničku jsem do hotelu neodvezl, ale domů také hned nejel. Můj soused z lavice, Vašek Přibyl, mě ještě pozval na noční drink. Bývali jsme velcí kamarádi a strávili spolu hodně i mimoškolního času. Václav byl doktor a měl soukromou gastrointestinální praxi. Ani teď se ke mně nechoval s povýšenou blahosklonností. Možná to bylo i tím, že ze štíhlé máničky s vlasy do půli zad se stal plešatým tlouštíkem. Jiskra v oku však nezmizela, ba ani ten poněkud hřmotný projev, na který si člověk musel zvyknout, aby ho nepovažoval za impertinentní. Václav však byl člověk s nejupřímnějším srdcem, jakého jsem znal.

„Zvu tě, vole,“ řekl svým zvučným hlasem, když jsme zapadli v jedné z bočních ulic u náměstí Míru do nočního podniku. Vypadalo to tam jako ve vetešnictví z první republiky. Seděli jsme na čalouněném kanapi a nad námi visely obrázky andělíčků, držících ochrannou ruku nad dětmi dovádějícími u propasti. Bylo by hezké věřit na takové zázraky. Ať to se mnou bylo jakékoliv, vlastně jsem si nemohl stěžovat. Peníze nejsou přece všechno a úspěch je jen takové pozlátko pro druhé. Třeba jsem měl také takového andělíčka strážníčka.

Porozuměli jsme si jako za starých dávných časů. Silou okamžiku setkání padla hranice roků, po které jsme se neviděli. Vzpomínali jsme na studentské časy, své první lásky. Václav se chtěl přede mnou ukázat, poroučel jeden bourbon za druhým. Nebyl pro něj problém přejít na stejnou značku, kterou jsem vyznával, Čtyři růže. Rozhovořil se o svém životě a lékařské praxi. Přiznal se, že i on měl jiné představy o životě a kariéře. Vykašlal se na vědu a výzkum, jeho soukromá ordinace dobře prosperovala a on ztratil motivaci dokázat víc, než strkat sondy pacientům do střev. Bylo to takhle pohodlné a vynášelo to. Navíc si dokázal klienty udržet, takže neměl prázdnou čekárnu. Nebylo mi jasné, jestli mi tohle vykládá proto, že je kdesi uvnitř se svým životem nespokojený, nebo naopak. Když se začal vyptávat na můj osud, nevnímal jsem to jako frázi. Nenalhával jsem mu, že můj chleba je hodně tvrdý. I když nemívám ve zvyku mluvit o svých aktuálních případech, v jeho případě jsem si troufl udělat výjimku, i když jsem do podrobností nezacházel. Farmaceutickou firmu Vaxxi samozřejmě znal a dokonce mi prozradil, že na českém trhu patří k těm nejsilnějším. Fischera nikdy neviděl, jen o něm slyšel. Rád bych toho z něho vytáhl víc, ale téma ho nezajímalo. Měli jsme už dost upito a jazyky se motaly. „Jen tohle, kámo, si pamatuj,“ sdělil mi s upřímností sobě vlastní. „Pokud máš něco společnýho s doktorama, tak si dávej mimořádně pozor. Jestli je v tom nějaká levota, tak vsaď krk, že bude pořádná. My doktoři jsme dost chytrá sorta lidí, a když už vymyslíme sviňárnu, tak stojí za to.“