Jan Bauer

KRVAVÝ CEJCH

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Jan Bauer 2011

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2011

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011

ISBN 978-80-243-5046-2

I.

Novoměstský rychtář Jakub Protiva z Protivce sebou marně zmítal na žebříku. Byl připoután příliš pevně a všechno jeho zoufalé úsilí bylo zcela marné. Na konci klenuté místnosti hořel v kovářské výhni oheň. Muž, jehož hlavu zakrývala špičatá jasně červená kápě s otvory pro oči, nahříval ve výhni železnou tyč a čekal, až se její konec rozžhaví. Jakub předem tušil, co bude následovat. Když se tyč zakončená podivnou spirálou rozžhavila doběla, uchopil kat v kápi její opačnou stranu opatřenou dřevěnou rukojetí, zvedl ji a namířil přímo na rychtářovu obnaženou hruď. Bylo zřejmé, že v nejbližších okamžicích mu do prsou vypálí cejch. Jakub vykřikl a probudil se.

„Co tak křičíš? Probudíš děti,“ napomenula ho rozespalá rychtářka.

„Zase jsem měl ten sen,“ vysvětlil jí vyděšený Jakub.

„Že ti chce kat vypálit cejch?“

„Ano. To už je čtvrtá noc po sobě. Takový sen musí něco znamenat.“

„Tak se zeptej svého přítele otce Blasia. Je vzdělaný, snad ti poradí.“

„Máš pravdu,“ zamumlal rychtář a v koutku duše se zastyděl. Cožpak on, chlap, který se rád holedbal tím, že ho hned tak něco nezastraší, by se měl bát nějakého snu?

Ležel na posteli a zíral do tmy. Když zase usne, nejspíše se znovu vrátí do té mučírny a kat mu vypálí rozžhaveným železem znamení na hruď. Krvavý cejch! Jsem to ale strašpytel, vždyť je to jen sen, říkal si v duchu. Ale proč? Kde se ten sen vzal? Provedl jsem snad nevědomky něco, za co mám být ve snu trestán?

Proud jeho úvah nakonec zlomil milosrdný spánek, tentokrát už naštěstí bezesný. Probudilo ho až lechtání slunečních paprsků, které pronikaly do ložnice oknem složeným z malých skleněných tabulek. Manželka už dávno opustila lože, pootevřenými dveřmi slyšel štrachání z kuchyně, kde zřejmě připravovala snídani. Uvědomoval si, že by měl vstát a obléknout se, ale všechno jakoby ho drželo v posteli. Cítil se nevýslovně unaven a v povědomí se mu zahnízdil ten nepříjemný opakující se sen. Krvavý cejch! Co to má, pro Boha svatého, znamenat?

Nikdy se sny nezabýval, ačkoliv, jak si pamatoval, jeho někdejší zaměstnavatel císař a král Karel, blahé paměti, na sny docela dal. Matně si vzpomínal, jak svým strážcům kdysi vyprávěl o tom, co se mu zdálo kdysi v mládí, když v severní Itálii proháněl děvčata. Bůh prý mu dal ve snu znamení, že nežije právě ctnostně, a učinil tak dosti krutým způsobem. Ve snu uchopil anděl císaře a krále, který tehdy ještě králem, natož císařem nebyl, za vlasy a vynesl ho do vzduchu, odkud z výšky spatřil vojáky dobývající hrad. Mezi nimi také jistého šlechtice, jehož dobře znal. Tu se zjevil jiný anděl, který náhle onomu šlechtici ohnivým mečem uťal jeho mužský úd, až od toho zemřel. „Vyvaruj se nemravností a prostopášnosti, abys nedopadl stejně,“ řekl tehdy anděl Karlovi. Šlechtic, kterého ve snu viděl budoucí král a císař, byl prý krátce nato podivnou shodou okolností doopravdy smrtelně raněn šípem.

Karel tento příběh rád vypravoval. Možná trochu jinak, než jak si ho Jakub pamatoval, ale v hrubých rysech asi shodně. Dokládal tím, že sny nás mají varovat před nepravostmi, že jejich prostřednictvím k nám promlouvají andělé a možná i sám Hospodin. Možná. Císař a král byl velmi zbožný, což o sobě Jakub Protiva říci nemohl. Skutečnost, že se přátelil s Blasiem, příslušníkem řádu svatého Františka z Assisi, na tom příliš mnoho neměnila. Do kostela chodil jen občas, a to prostě proto, že neměl čas a při modlení musel většinou myslet na něco jiného. Asi z těch všech mordů, zlodějin a lumpáren, jichž byl za svůj život svědkem, otupěl. Až měl strach, že na něj Hospodin zanevře.

Ale Blasius mu říkával. „Bůh tě miluje, protože miluje každého.“ A františkán to musel vědět, vždyť studoval teologii hned na dvou italských univerzitách. Snad mu také ten opakující se hrůzný sen nějak vysvětlí, když je tak vzdělaný. Jenže jak znal Blasia, obával se, že ho zahrne složitým výkladem, jemuž bude zřejmě pramálo rozumět. Zato si ale Blasius nechá na oplátku zaplatit útratu v Černém pivovaru, což při mnichově věčné žízni může být hezkých pár grošíků. Co se dá dělat?

Když takhle na posteli rozmýšlel, nečekaně ho překvapil křik ze dvora.

„Pane, tam nemůžete! Rychtář ještě nesnídal.“ Podle hlasu to byla služka Káča, která se snažila bránit klid svého pána.

„Ale já mu jdu ohlásit hrozný mord,“ trval na svém povědomý mužský hlas.

„Zase vražda!“ povzdechl si Jakub, posadil se na posteli a rozhlížel se, kde má košili a nohavice. V poslední době se s vraždami roztrhl pytel. Zvláště v Krakově, tedy v Krakovské ulici, kde se nacházely vyhlášené krčmy U Muří nohy, U Kulaté báby a U Malého ďábla a také hampejz U Divoké Venuše a kde bydlívali zlodějíčci, katovi pacholci, falešní hráči, nájemní zabijáci a všelijaká jiná povedená sebranka. Cožpak o to, když šlo o mord při hospodské rvačce kvůli podvodům při vrchcábech nebo při hře v karty, bývaly to jednoduché případy. Ještě častější bývaly mordy, kterým biřici přezdívali domácí zabijačky. Chlap si popil, manželka mu to vyčítala, a tak vzal nůž a kuchnul ji. Nebo zeťák dostal zálusk na tchánovy peníze a zase to vyřešil nožem, případně mu do piva či polévky přidal otrušík. Pokud se mordovalo nožem, bylo to jasné, ale pokud se jednalo o travičství, vrah býval málokdy usvědčen. Když měl někdo pádný motiv, mohl ho dát rychtář vyslechnout útrpným právem a takový se pak velmi rychle doznal. Jenže na mučidlech se doznávali i nevinní, což se Jakubovi nijak nezamlouvalo. Měl sice problémy s navštěvováním kostela, ale jinak ctil desatero božích přikázání a nikdy nechtěl ubližovat těm, kteří si to rozhodně nezasloužili.

„Pusťte mne k rychtáři! Stalo se něco strašného!“ ozvalo se znovu ze dvora rychty.

Bože, vždyť je to Tomáš Krček, hostinský od Zlaté husy na Koňském trhu! Rychtář si natáhl nohavice, vstal, rukou si prohrábl vlasy, a jak byl bosý, vydal se po schodech hostinskému v ústrety.

„Jen ho pusť, Káčo!“ křiknul na služku. „Dej vám Pán Bůh dobré jitro, Tomáši!“ pozdravil hostinského. „Co mi nesete tak časně!“

„Ach, kéž by mi Bůh dal dobré jitro! Budiž však žalováno, že mne po ránu navštívil spíše ďábel!“ rozčiloval se hostinský a hnal se po točitých schodech rychtáři v ústrety. „Jen pojďte se mnou! Však uvidíte!“

„Dovolíte, abych si vzal alespoň boty, opasek a meč?“

„Jistě, jistě, omlouvám se…“ Tomáš se honem snažil nějak zažehnat nepříjemný dojem, který vyvolal svým náhlým vpádem na rychtu, aby se snad nedotkl nejdůležitějšího muže spravedlnosti na Novém Městě pražském. „Ale až to uvidíte, rychtáři, pochopíte, že jsem vás nevytáhl z postele jen tak pro nic za nic. Jen považte, včera se u mne ubytoval vážený host, kupec až z Benátek, muž zajisté náramně bohatý a s početným doprovodem, a dnes časně ráno jsem se dozvěděl, že je mrtev. Že ho prostě někdo, promiňte mi ten výraz, odkrouhnul.“

Jakub Protiva se už nedivil Tomášovu rozhořčení. Bohatí cizí kupci se obvykle ubytovávali v některém z výstavných hostinců Starého Města pražského nebo přímo v Týnském dvoře, kde mohli svoje zboží bezpečně uskladnit. Jen výjimečně se některý z nich zastavil zde na Novém Městě pražském. Když se ten Benátčan rozhodl přenocovat ve Zlaté huse, znamenalo to, že je tento hostinec už počítán mezi ty vybranější a přepychovější. Rychtář by to Tomáši Krčkovi přál, třebaže Zlatá husa měla daleko ke skutečně noblesním podnikům a jen velmi málo se lišila třeba od Kulaté báby v Krakovské nebo od Jedové chýše pod svatým Apolinářem. A jestli teď někdo cizího hosta u Zlaté husy zamordoval, mohlo to pro hostinského znamenat úplnou katastrofu. Vždyť takové zvěsti se zpravidla velmi rychle roznesou a všude se pak bude vykládat: „Vyhněte se tomu hostinci, je-li vám život milý!“ Co na tom, že to byla možná nešťastná náhoda?

„Řekl jste, Tomáši, odkrouhnul?“

„Odkrouhnul, podřezal, jak chcete. Někdo mu prostě asi ve spánku prozřízl krk. Hrůza se na to podívat…“

„Jak jste se to dozvěděl?“ přerušil rychtář procítěné vypravování hostinského důležitou otázkou.

„Přiběhli za mnou dva z jeho lidí a něco drmolili, asi vlašsky, a pořád mě tahali nahoru. Tak jsem šel a spatřil to boží dopuštění.“

Bude potřeba sehnat Blasia, jinak se s těmi kupcovými lidmi nedomluvíme. Františkán zná vlašsky, tedy italsky, dobře, vždyť tam studoval a prý mu tehdy učarovaly Italky. Ale kde ho má tak brzo ráno najít. Na faře u svatého Jindřicha už nebydlí a nevěstka Magdaléna ho jistě k sobě na Větrnou horu nevezme, to by jí odrazoval zákazníky. Taky bude potřeba sehnat alespoň dva biřice, aby prohlédli místo činu a vyslechli případné svědky. Nejlepší by byl Mařík Polenda, je nejchytřejší, teď asi bude na radnici, přemýšlel Jakub, zatímco si rychle obouval škorně.

„Ty nebudeš snídat?“ zajímala se manželka.

„Bohužel nemám čas. Hostinský od Zlaté husy za mnou přiběhl kvůli nějakému mordu.“

„Že si ti lidé nedají pokoj,“ povzdechla si rychtářka. „Jak se na tu bezbožnou čeládku může Pán Bůh dívat?! Přijdeš alespoň k obědu?“

„Nevíš, kde je Mařík Polenda?“ odpověděl Jakub otázkou.

„Čeká na tebe před domem,“ odvětila mu manželka a mračila se jako čert. Co z toho má, že si vzala novoměstského rychtáře? S tím úřadem jsou jenom potíže. Všichni lumpové, pobertové, mordýři, koněberkové a rošťáci si zjevně oblíbili právě Nové Město pražské. To rychtář Hansa Rost na Starém Městě nemá pomalu do čeho píchnout. Ten jistě snídává v klidu a na oběd chodívá domů.

„Šéfe, už jste to slyšel?“ hrnul se k Jakubovi Mařík Polenda, sotvaže spatřil svého nadřízeného. Pak si všimnul, že s rychtářem vyšel z domu i hostinský Tomáš, a bylo mu jasné, že jeho otázka je zbytečná. Jakub Protiva jistě už ví o vraždě cizího kupce u Zlaté husy.

„Maříku, sežeň mi otce Blasia. Bez jeho italštiny se s těmi Benátčany nedomluvíme.“

„Už jsem pro něj poslal Jaroslava Barbořinu,“ odvětil urostlý biřic a skoro vesele se šklebil.

„Chytrý chlapec,“ pochválil ho rychtář. „Ale neměl by ses tak šklebit, když jdeme na místo hrdelního zločinu. Co by si o tobě pomysleli pozůstalí?“

„Omlouvám se, šéfe.“

„Kde vlastně teď Blasius bydlí? Faru u svatého Jindřicha přece musel opustit, když přišel o místo kazatele.“

„Vy to nevíte, šéfe? Dělá faráře a zpovědníka sestrám augustiniánkám u svaté Kateřiny! Prý mu to domluvil sám arcibiskup.“

„Tak to tedy udělal kozla zahradníkem!“ vyděsil se Jakub. „Chudinky řeholnice.“

„Proč chudinky, šéfe? Prý si ho náramně považují.“

„To si dokážu představit! Straší je ohněm pekelným a pak kontroluje, zdali se už tím ohněm někde na holém těle nespálily, co?“

„Musíme se ho na to přeptat,“ prohlásil Mařík.

Prošli Starou pasířskou na Koňský trh, kolem rohového domu, kde kdysi bydlel irský alchymista Roquepertus známý z případu vampýra. Jakub Protiva s potěšením zaznamenal, že stavení, které bylo ještě nedávno pochmurné, je čerstvě nabíleno a opatřeno novými dubovými dveřmi s pěkným tepaným klepadlem ve tvaru lva.

Koňský trh ten den od časného rána dělal čest svému jménu. Sedláci a čeledíni sem přihnali koně jezdecké i tažné, bujné hřebce i klidné kobylky, páchlo to tu koňskou močí a rychtář s biřicem a hostinským se stále museli dívat pod nohy, aby nešlápli do nějakého měkkého koblížku. Navíc se prodírali hloučky zájemců o koupi koně či obyčejných zevlounů a pouličních žebráků natahujících k nim své špinavé dlaně. Naštěstí jim rychtářův medailon se znakem Nového Města sjednával poměrně volný průchod. Lidé se před nimi raději rozestupovali, protože dostat se do konfliktu s novoměstským ramenem spravedlnosti se rozhodně nedoporučovalo.

Sotva však vkročili do hostince U Zlaté husy, vrhlo se k rychtářovi několik černovlasých chlapíků a jeden přes druhého cosi rychle drmolili. Jaroslav Barbořin je rázně zastavil, významně sáhl na jílec svého meče a česky na ně vyštěkl: „Uvolněte cestu!“ Italové, kteří sem přijeli se zavražděným kupcem, raději honem zacouvali. Hostinský Tomáš vedl rychtáře a biřice po vrzajících dřevěných schodech vzhůru do patra. Otevřel hned první dveře a Jakub spatřil docela příjemně zařízený pokoj s oknem do dvora a širokou postelí s vyřezávanými sloupky a jasně modrým baldachýnem. S modrou barvou látky však podivně kontrastovala temně červená krev rozlitá po polštáři a prostěradle. Benátský kupec byl zaživa docela pohledný asi čtyřicetiletý muž s malým černým knírem a krátce zastřiženou černou bradkou. Šedé oči měl nyní vytřeštěné a v krku mu zela hluboká díra. Kdyby vrah trochu víc přitlačil, patrně by mu zcela uřízl hlavu.

„Hýbal jste s něčím?“ zeptal se rychtář ustrašeného hostinského.

„Ani nápad. Ona mi to nedovolila.“ Tomáš ukázal na drobnou tmavovlasou dívku, která se sepnutýma rukama klečela u postele.

„Kdo to je?“ zeptal se Jakub.

„Jsem Tereza Balbi, dcera obchodníka Lorenza Balbi z Benátek,“ odpovědělo děvče německy.

Chvála Bohu, alespoň někdo, s kým se dá domluvit, pomyslel si rychtář, ukázal na mrtvého a zeptal se: „To je váš otec?“

Dívka se na něho podívala uslzenýma očima, škytla a přikývla.

„Upřímnou soustrast.“

„Děkuji,“ zamumlala Tereza.

„Mohu vám položit pár otázek?“

Dívka opět pouze přikývla.

„Kdy jste přijeli do Prahy a proč jste se ubytovali právě v hostinci U zlaté husy?“

„Otec miluje…,“ Tereza se podívala na mrtvého a zalkala. Teprve po chvíli byla schopná doříci větu, „vlastně miloval koně. Chtěl si nějaké koupit, jak pro naši obchodní karavanu, tak pro své potěšení. Koně z Čech jsou pověstné i u nás v Benátkách…“ Tereze opět selhal hlas.

„A abyste to neměli daleko, ubytovali jste se právě na Koňském trhu,“ dopověděl za ni Jakub.

„Ano.“ Dívka znovu přikývla hlavou.

„Kdo našel vašeho otce?“

„Já,“ takřka tiše špitla Tereza. „Klepala jsem, nikdo se neozýval, tak jsem vzala za kliku, bylo odemčeno a…“ V tu chvíli jí selhal hlas a z černých očí znovu vytryskly slzy.

Jakubovi jí bylo líto: „Nebudu vás v tak smutný den dále trápit. Můžete zatím odejít, ale nevzdalujte se z hostince, prosím.“

„Zůstanu tady s otcem,“ trvala dívka na svém a vzlykla.

„Potřebuji si prohlédnout mrtvolu. To není nic pro mladou dámu,“ namítl Protiva.

„Ne, budu tady.“

Jakub se zachmuřil: „Maříku, vyveď ji, ale jemně.“

„Budu si stěžovat u dóžete!“ vykřikla dívka. „Naše rodina je důležitá…“

Chtěla ještě něco doříci, ale Polenda ji už uchopil kolem ramen a jemně, jak to po něm chtěl jeho nadřízený, ale přitom důrazně vyvedl Terezu na chodbu. Rychtář zatím přistoupil k loži a zamyšleně si prohlížel mrtvého kupce. Šedé oči Lorenza Balbiho cosi hledaly na trámovém stropě. Jestlipak viděl svého vraha, napadlo Jakuba. Lehce se dotkl jeho rány a pak rychle rozvázal tkaničky kupcovy košile. Uviděl bělostnou jemnými černými chloupky porostlou klenutou hruď a pak cosi, co mu vyrazilo dech. Na prsou kupce spatřil podivnou velkou jizvu, která vypadala jako písmeno. Nebylo pochyb, Balbimu kdosi před lety vypálil na hruď cejch! Proč? Dopustil se snad nějakého zločinu? Protiva si vzpomněl na svůj opakující se hrůzný sen a zatočila se mu hlava. To přece nemůže být náhoda.

Rychle se vzpamatoval a zavolal na kupcovu dceru: „Panno Terezo, můžete na okamžik?“

Dívka vstoupila a podívala se na rychtáře zarudlýma očima.

„Věděla jste, co má otec na hrudi?“

„Nesluší se, aby se ctnostná dívka dívala na obnaženého muže.“

„Tak se podívejte teď!“ přikázal jí Jakub, vzal ji za ramena a natočil tak, aby uviděla cejch kdysi vypálený na otcových prsou. „Co to je?“

Tereza skoro vykřikla: „Nevím! O něčem takovém jsem neměla ani tušení. Otec se přede mnou nikdy ne svlékal.“

„Určitě?“ naléhal rychtář.

„Při památce mé matky, při Panně Marii…“

„Stačí, věřím vám.“ Protiva se zachmuřil. V té chvíli se otevřely dveře komnaty a v doprovodu biřice Jaroslava Barbořina vstoupila dovnitř kulaťoučká postava otce Blasia, člena řádu svatého Františka z Assisi. Okamžitě pohlédl na mrtvého a jeho pozornost upoutal kdysi vypálený cejch.

„Troufneš si říci, co to znamená?“ zeptal se ho Jakub.

„Je to písmeno nebo slovo a není to písmeno ani latinské ani řecké abecedy. Spíše bych řekl, že je to arabsky, možná persky. Škoda, tyhle jazyky jsem se nikdy neučil.“

Protivu napadlo, že cejch patrně s kupcovou vraždou vůbec nesouvisí. Vypálil mu ho kdosi hodně dávno před mnoha lety a není na něm, aby zjišťoval, kdo to byl a proč to udělal. Ale ve spojení s jeho opakujícím se snem mu z toho běhal mráz po zádech. Jakoby tušil, že potká či najde někoho poznamenaného právě cejchem.

II.

V přízemí hostince U Zlaté husy zatím hučeli netrpělivostí členové doprovodu kupce Balbiho. Tomáš Krček jim sice nabízel pivo nebo víno, ale nikdo si nic neobjednával, zato jeden přes druhého stále cosi rozčileně volali a dožadovali se na biřici Jaroslavu Barbořinovi, aby je pustil ven.

„Ani nápad,“ trval na svém biřic a postavil se do vrat s halapartnou. „Rychtář nařídil, že se odsud nikdo nesmí hnout.“ Mluvil samozřejmě česky, čemuž Benátčané sice nerozuměli, zato halapartna v jeho rukách byla dostatečně výmluvná. Konečně se na schodech objevil Jakub Protiva v doprovodu Blasia.

„Řekni jim, že je postupně všechny vyslechnu,“ naklonil se rychtář k františkánovi a ten větu poslušně zopakoval. Všichni rázem zmlkli až na nápadně snědého chlapíka s dlouhými černými vlasy a velkým zahnutým nosem. Vychrlil na Blasia doslova vodopád slov a významně přitom šermoval rukama. Mnich se zarazil a pak celou tu litanii přeložil jednou větou: „Říká, že je diplomat a nemáme právo ho zadržovat.“

„Tak mu řekni, že se stala vražda a já ji vyšetřím bez ohledu na to, zda je do ní zapleten nějaký vlašský diplomat nebo ne,“ zareagoval na to Protiva.

Muž se zahnutým nosem opět spustil stavidla své výmluvnosti.

Blasius ho chvíli poslouchal a pak si povzdechl: „To nám tak ještě scházelo!“

„Co nám scházelo? Co je ten diplomat zač?“

„Prý je to vznešený Hamid Ramzai, vyslanec syrského kalifa, a bude si stěžovat u krále Václava.“

„Sýrie, kde to vlastně je? Někde u Svaté země?“ podivil se Jakub.

„Hmmm,“ přikývl Blasius, kterého překvapilo, že si rychtář není jistý polohou Sýrie. Jeho samého spíše udivovala Syřanova perfektní znalost italštiny. Ale třeba to vůbec není Syřan a jenom blafuje a dělá se důležitým. V každém případě se nosáč, když viděl, že na rychtáře neudělala zmínka o králi Václavovi žádný dojem, dalších protestů vzdal. Kdyby tak tušil, jak dobře na českém královském dvoře znají novoměstského rychtáře, jistě by si celé to předcházející extempore odpustil.

Jakuba však upoutal natolik, že se rozhodl právě s ním začít výslechy. A tak se spolu odebrali do jedné z komůrek v patře hostince. Blasius samozřejmě rychtáře doprovázel jako tlumočník a Mařík Polenda si stoupl před dveře, aby je někdo nerušil.

„Jak jste znal kupce Balbiho?“

„Potkali jsme se v Benátkách, a když jsem se dozvěděl, že putuje do Čech, přidal jsem se k jeho výpravě.“

„Vy jste ze Sýrie až do Benátek cestoval sám?“

„Najímám si doprovod na jednotlivé úseky cesty a pak,“ Hamid Ramzai se výmluvně dotkl bohatě zdobené rukojeti svého meče, „se o sebe umím postarat sám.“

„Co jste dělal včera večer?“

„Dovolte, co je vám potom?“

„Došlo k vraždě, a tak se pochopitelně zajímám o to, co dělali všichni, kteří byli oběti nablízku.“

„Byl jsem, hmmm, v Královských lázních u Kamenného mostu. Potřeboval jsem ze sebe smýt prach z cesty.“

„A trochu si zaskotačit s českými holkami,“ dodal Blasius česky, aby mu Syřan nerozuměl. Ve skutečnosti svou větou vyvolal jeho zvědavost.

„Co jste to řekl?“

„Nic důležitého.“

„Blasie, raději se ho zeptej, jestli tady v hostinci neviděl včera v noci něco podezřelého?“

Syřan se mírně usmál: „Myslíte, jestli jsem neviděl vraha? Na to mám jednoduchou odpověď. Nikoho jsem neviděl, protože jsem spal.“

„Může vám to někdo dosvědčit?“

Hamid se začal ošívat. „Mohu to odpřísáhnout při Alláhovi všemohoucímu, při vousech proroka Mohammeda…“

„Zadržte,“ napomenul ho Blasius, „tady jste v křesťanské zemi. Benátčané na to možná tolik nehledí, ale u nás byste se mohl dostat s tím svým Alláhem do vážných potíží.“

Hamid si ulevil zřejmě arabskou nadávkou a františkán znovu zalitoval, že se tento jazyk nikdy neučil. A to přitom i na Sicílii tamní Saracéni mluví tím orientálním jazykem. Pak ho cosi napadlo a naklonil se k Jakubovi:

„Poslechni, mateřským jazykem Hamida je arabština. Možná by nám mohl vysvětlit, co znamená ten cejch na těle mrtvého kupce.“

„Skvělý nápad,“ kvitoval to Protiva. „Zaveď ho do pokoje Lorenza Balbiho!“

Benátský obchodník stále ležel na své posteli, jeho tělo bylo milosrdně zakryto prostěradlem a na stoličce vedle doposud seděla v slzách jeho dcera.

„Promiňte,“ oslovil ji Protiva, „nebude vám vadit, když něco ukážeme tady panu vyslanci Hamidovi Ramzaimu?“

„Vyslanec Hamid Ramzai?“ podivila se Tereza Balbi. „Co já vím, tak ten pán se nám představoval jako obchodník Luca Landucci z Neapolského království.“

„Co je to za nesmysl?“ rozhořčil se Jakub. Prudce se otočil na Blasia s žádostí: „Požádej toho nosatého chlapíka, ať nám laskavě vysvětlí, kým doopravdy je, nebo přisámbůh skončí v žaláři Novoměstské radnice.“

Syřan vyslechl františkánův překlad do italštiny a mírně se pousmál: „Vážení, na to je jednoduché vysvětlení. Mám tajné poslání a doopravdy se nejmenuji Luca Landucci, jak jsem tvrdil mrtvému kupci Balbimu a jeho dceři, ale Hamid Ramzai. Mohu vám ukázat své pověřovací listiny podepsané jak syrským kalifem, tak také neapolským králem…“

To se nám to pěkně zamotává, pomyslel si Protiva. Jakoby obyčejná vražda nestačila. Naznačil, že bude-li to potřeba, rád se s pověřovacími listinami seznámí, ale teď ho zajímá něco zcela jiného. Vzal za okraj prostěradla, kterým byl přikryt mrtvý kupec, a jedním škubnutím odkryl jeho tělo. Balbi měl stále rozhalenou košili a na hrudi byl dobře znatelný kdysi dávno vypálený cejch.

„Jistě uznáte, že něco takového každý Benátčan nemá. Tady otec Blasius se domnívá, že je to možná arabské nebo perské písmeno. Protože vy, pane vyslanče, hovoříte arabsky, jistě nám řeknete, co znamená.“

Ale ještě než Blasius přeložil Protivovu prosbu do italštiny, Hamid se hystericky chytil za hlavu a zanaříkal: „Alláh nám buď milostiv! To snad ne!“

„Co se stalo?“ zajímal se rychtář. Syřan rozčileně ukazoval na cejch na Balbiho hrudi a motal italská a arabská slova.

„Co je?“ naléhal také Blasius. „Co to znamená?“

„Pánové, to je znamení Starce z hory.“

„Myslíte šejcha z Alamútu? Ten je přece dávno mrtev. Proč by někdo jeho symbol vypaloval lidem do těla?“ namítl františkán.

Protiva byl z toho všeho poněkud popleten. Neměl tušení, kdo byl Stařec z hory či šejch z Alamútu a nechápal, proč by jeho znamení mělo vyvolávat v lidech zděšení.

„Vysvětli mi to, Blasie!“

„Stařec z hory se jmenoval Hasan as-Sabbáh a byl nejzuřivějším odpůrcem křesťanských rytířů, kteří se účastnili křížových výprav do Svaté země. Vytvořil tajnou sektu asasínů, vrahů, co se cvičili v zabíjení všemi možnými způsoby. Mnoho křesťanů se stalo jejich obětí. Asasíni se dokázali vetřít do jejich řad a pak nečekaně udeřit. Nezabíjeli v čestném boji, ale potajmu a nic je nedokázalo od jejich úmyslu odradit. Říká se, že prý šejch z Alamútu podával svým lidem nějaký zázračný nápoj, který je zbavoval strachu a snad je také dokázal učinit neviditelnými. Tak potom mohli vraždit za bílého dne třeba uprostřed zástupu, aniž byli spatřeni.“

„Ale to je jenom legenda, viď Blasie?“ lehce se pousmál rychtář.

„Bohužel ne.“

„Co by měl benátský kupec společného s nějakými asasíny?“

„Jen se podívej na našeho přítele Hamida,“ ukázal františkán na Syřana. Někdejší diplomatova arogance byla ta tam. Hamid Ramzai přes svou snědou pleť nápadně zbledl, vytřeštěnýma očima hleděl na Balbiho obnaženou hruď, cosi si rozčileně brebtal a pozpátku couval ke dveřím pokoje. Bylo zřejmě, že už jen pouhý pohled na cejch na kupcově těle ho pořádně vyděsil. Že by se bál těch neviditelných asasínů?

„Poslyšte, Terezo,“ Protivu v té chvíli něco napadlo a otočil se k Balbiho dceři, „jezdíval váš otec do Orientu?“

„Byl přece kupec, proto se vydával do všech přístavů, kde se dá nakoupit koření, vzácné masti, oleje a parfémy, hedvábí z Kitaje…“

„Mohl tam třeba taky narazit na lidi toho podivného Starce z hory?“

Dívka pokrčila rameny: „O tom nic nevím. V životě jsem o žádném Starci z hory neslyšela.“

Jakubovi se v té chvíli v hlavě vylíhla myšlenková konstrukce, která mu dávala dohromady cejch, jímž bylo poznamenáno Benátčanovo tělo, s jeho tajemnou vraždou. Pravda, byla to konstrukce notně kostrbatá a nepravděpodobná, ale měl alespoň něco, čeho se mohl chytit. Nebo taky ne. Cožpak by ti asasíni mohli přitáhnout až do Prahy a tady vraždit? A proč k tomu došlo mnoho let po smrti jejich vůdce? Rychtář neznal odpověď, ale doufal, že mu ten světaznalý Blasius pomůže. Každopádně měl před sebou notně záhadný a zamotaný případ.

III.

Výslechy ostatních lidí z doprovodu kupce Balbiho už nepřinesly nic zajímavého. Čtyři byli najatí strážci, kteří měli za úkol střežit obchodní karavanu, dále tu byl obchodníkův tajemník, jakási jeho pravá ruka, asi dvacetiletý mladík jménem Girolamo Marini, patrně nápadník Balbiho dcery, pak chlapík, jenž si říkal Pepe a údajně rozuměl koním, a Antonio, sluha a kočí v jedné osobě. Spolu s Terezou a Syřanem jich tedy bylo celkem devět. Až na Hamida, který se podle vlastních slov vydal do Královských lázní, protože prý zatoužil omýt své tělo (ach, ti Orientálci měli vždycky smysl pro čistotu) se včerejší večer nikdo nevzdálil ze Zlaté husy ani na krok. Protože podle hostinského Tomáše se tady další hosté neubytovali a na pivo večer zaskočilo jen pár řemeslníků z okolí a kameníci ze stavby chrámu Panny Marie Sněžné, byl v hostinci vcelku klid. Benátčané však byli náramně hlučnou a hlavně hladovou a žíznivou společností, takže hostinskému malou návštěvu místních náležitě vynahradili.

„Ten kupec vypadal velmi zámožně a za všechny platil,“ tvrdil Tomáš.

„I za toho Syřana? Ten k němu vlastně nepatřil,“ namítl Protiva.

„No jo, ale to jsem nemohl vědět. Naúčtoval jsem tomu Benátčanovi všechno a klidně sáhnul do měšce a ani nemrknul. Jenže kdo mi teď po jeho smrti zaplatí zbytek za nocleh a snídani?“

„Zůstala tady přece jeho dcera, ne?“

„Vždyť se, chudinka, celá zhroutila. To po ní mám ještě chtít peníze?“