Jaroslav Kuťák

PODRAZ NA PŘÍDĚL

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Jaroslav Kuťák, 2009

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2009

ISBN 978-80-243-4774-5

Kapitola první

Zasněný oběšenec

Připomínali šedesátá léta a vypadali unaveně. Vlasy měli stažené do naducaných ohonů, jiní si zapletli copánky, na krku kovový přívěsek v podobě lístku marihuany. Na zádech nesli hubené batůžky se svačinou a nad hlavami transparenty: „Kácení může zabíjet“, „Golfové hole nám vzduch nevyčistí“ nebo „S Klánovickým lesem na věčné časy“.

Lišili se od důchodců, kteří své frustrace z nepotřebnosti otřískávali světu o hlavu na demonstracích pod rudou vlajkou. Tihle nesli pomyslnou zelenou vlajku a podobné motivace, ukrývané pod pláštíkem záchrany životodárné zeleně.

Přestože se sjeli z celé republiky, nebylo jich víc než čtyřicet. Přešlapovali před bránou golfového areálu Forest Golf Clubu Klánovice, pokřikovali hesla a nazývali gestapem dva městské strážníky pokuřující na parkovišti.

Klánovický les od nepaměti zvaný Vidrholec má zajímavější historii, než by se na první pohled zdálo. Vznikl v 17. století na místě několika zaniklých vesnic: Žák, Hol, Lhota nad Úvalem (někdy také zvaná Vidrholec) a Slavětice. V okolí těchto vesnic bylo několik rybníků, polí a lesů. Vesnice byly poznamenány třicetiletou válkou a také zdejší neúrodná půda nepřinášela tehdejším obyvatelům dostatek obživy. Tyto skutečnosti způsobily, že obyvatelé vesnic z těchto míst postupně odcházeli, vesnice chátraly, až časem úplně zanikly. Z té doby se dodnes v lese dochovalo jen velmi málo patrných zbytků staveb.

Dana Urbánková zaparkovala těsně před břízou u prašné příjezdové cesty, sotva spatřila demonstranty. Zdálo se jí, že mají strach, jako by byli jednou nohou na útěku.

„Málem jsi zas nabourala pravý světlo,“ zabručel její přítel Ivan Buchar. Nosil dredy a pracoval jako správce na šumavské horské chatě.

„Nevadí,“ mávla rukou Dana. „Dala bych si jointa, jsem úplně vyřízená. V životě jsem neřídila tak dlouho.“

„Co loni to Německo?“

„Loni? To je dávno.“

„Pohulíme až potom. Ať nezmeškáme to vzrůšo.“

Dana vystoupila a protáhla se. Byla sice hubená, protože se nejčastěji stravovala rohlíkem a játrovkou, ale měla ňadra jako řecká bohyně, ve svém věku si však jejich vzhlednost nepřipouštěla. Doznívající puberta nedovolovala samochválu.

„Transparent jsme naložili?“

„Jo,“ řekl mladý muž, nasadil si pletenou čepici v národních barvách Jamajky a otevřel kufr. Na dvou nových násadách od lopat, které si půjčil v kůlně chaty, měl pomocí připínáčků připevněný pruh lněné látky z roztrženého ubrusu, který šéf vyhodil, protože na něm byly skvrny a nešly vyprat. Barvou na okapy na něj včera zvěčnil heslo: „Greeny nevrhaj stíny.“

„Nechceš si to ještě rozmyslet?“ řekla Dana.

„Nikdo nám nebude kácet stromy,“ řekl a zabouchl kufr.

„Jak myslíš, brouku.“

Vyrazili k ostatním.

U vjezdu na parkoviště klubovny se scházeli nejen mladí demonstranti, zastavilo se tam i pár místních důchodců na rozhrkaných bicyklech. Několik z nich vypouštělo po nocích splašky do lesa. Natáhli hadici a vyprazdňovali žumpy.

Z nebeských výšin na ně shlížel tvůrce obce Klánovice, Václav Klán, rodák z Černošic. Narodil se roku 1839. Počátkem

sedmdesátých let byl písařem u okresního soudu ve Zbraslavi. V té době zemřela jeho vzdálená teta a odkázala mu kus skalnatého pozemku u Radotína. Skála byla vápencová a Klán ji velmi výhodně prodal jakési společnosti. Za obdržené peníze koupil statek v Modřanech, kde krátký čas hospodařil.

Na pozemcích, které patřily ke Klánovu statku se Schwarzenberkové rozhodli postavit parní pilu. Klán své pozemky opět výhodně prodal a nakonec prodal i celý statek a přestěhoval se do Prahy.

Koupil Vidrholec a od roku 1878 se tu stavěly první domy. Jako dnes mělo problémy golfové hřiště, tehdy to byla železnice, kterou veřejnost nechtěla povolit. Především kníže Liechten

stein se obával jisker z komínů lokomotiv. Ale nakonec se vše podařilo, železniční dráha tu je, hlavně díky mladému inženýrovi, který se ucházel o ruku dcery ředitele knížecích statků a lesů. Ten, aby se budoucímu tchánovi zavděčil, vymohl svým vlivem stavbu železnice lesem Vidrholcem.

A tak nebýt lásky mladého inženýra, Klánovice by možná vůbec nebyly vznikly.

Dana se dívala do zarputilých tváří spolubojovníků a myslela si své. Nevěděla o jejich pohnutkách zhola nic. Tušila, že bojují za les, jako před více než sto lety se bojovalo za les proti železnici.

Nyní se bojovalo proti rekonstrukci golfového hřiště.

Klánovice jako nejvhodnější lokalitu pro golfové hřiště si ve třicátých letech zvolil pražský Golf Club. Pozemky na stavbu hřiště tehdy věnoval kníže Liechtenstein a finančního přispění se dočkalo od barona Ringhoffera, Jana Masaryka a dalších. V roce 1937 byl zahájen provoz na šesti jamkách. Do začátku

2. světové války byla postavena budova secesního stylu, ve které byly klubovny a restaurace. Za války byl provoz značně omezen, ale po válce se začala budovat další plánovaná hřiště. Mělo zde být až 18 jamek. V roce 1950 bylo 15 jamek v provozu a zbývající tři před dokončením, ale téhož roku byl Golf club Praha zrušen, golf byl označen za buržoazní sport a většina herních ploch byla rozorána. Zdejší golfová hřiště si získala světovou proslulost, hrály se zde velké turnaje a mezinárodní golfová mistrovství. Podle pamětníků bylo klánovické golfové hřiště co do scenerie a kvality nejhezčí nejen v Československu, ale i v celé střední Evropě.

„Nazdar Ivane!“ uvítal Danina přítele kamarád s jamajskou vlajkou uvázanou kolem krku jako šátek. „Konečně jsi dorazil. Právě včas. Ty hajzlové už jsou na dně!“

Zamával pěstí na strážníky a zařval „No pasarant!“

Dana ustoupila o krok.

Jeden z důchodců slézal z kola a upšoukl si.

Klánovická klubovna prošla v roce 2008 kompletní rekonstrukcí. Stará předválečná budova nepřežila péči socialistických tělovýchovných jednot ani vlhkost, stoupající z trativodu žumpy, který podmáčel celý pozemek stavby. V létě roku 2008 se však už zase skvěla v celé své kráse, jak si ji v třicátých letech minulého století vysnil její autor, architekt Viktor Fürth.

Na parkovišti postávala kromě rozpačitých strážníků ještě jedna skupinka. Vysoký štíhlý muž aristokratického vzhledu, který nesměle vyzýval nespokojence, aby zašli do klubovny na kávu a poslechli si názory golfistů. Podporoval ho místní učitel golfu, zamračený muž neurčitého věku s šedivějícím mušketýrským knírkem. Opíral se o sedmičku železo. A ještě opálený, vrásčitý džentlmen, jeden z významných klánovických obchodníků, spolumajitel areálu a příznivec golfové hry.

Z kuchyně vykukovala servírka Martina, z oken klubovny přihlížel další personál i s hubatou šéfkou Péťou. Pohlíželi na starostu obce, který si na boji s golfem postavil politickou kariéru. Využil na to i školáky, nedávno měli za úkol nakreslit les se srnkami, zajíčky a květinami a napsat, že nechtějí golf. Jeden z žáků klánovického trenéra nakreslil pod borovicemi golfistu a napsal pod něj: „Ale já chci golf!“ A dostal za to pětku.

„Tak už pojďte dál,“ vyzýval je muž, který připomínal maďarského šlechtice. Trenér také pokynul demonstrantům golfovou holí.

„Nepudem!“ vykřikl blonďatý chlapec s utahaným modrým batohem na zádech. V rukou třímal něco jako dřevěné hrablo na sníh, na jehož pracovní plochu nalepil čtvrtku s nápisem: „Kácení může zabíjet!“

Dana se zastavila dva kroky od hlučícího davu. Ten její už se vmísil, podal jednu z násad nejbližšímu spolubojovníkovi a připojil se.

Vzpomínala na dva roky, které strávila na golfovém hřišti u Liberce, říkalo se mu Ypsilonka. Pracovala tam ještě předtím, než poznala Ivana. Ráno pomáhala sekat trávu a přes den obsluhovala v restauraci. Ypsilonka vyrostla na zelených stráních mezi lesy u obce Fojtka, jen kousek od Frýdlantu. Když jezdila od pěti ráno na sekačce krajinou, nijak jí tehdy nepřipadalo, že by golfisté ničili přírodu. Říkali, že golfové hřiště je obývákem přírody. Když při úderu vykopli drn, došli si pro něj a vrátili ho na místo. Uhrabávali po sobě písečné překážky, nehulákali na lesy jako Homolkovi a stále měli dobrou náladu. Když se sjížděli na turnaje, vždycky bylo veselo, obdivovala se jejich stálé radosti ze života, které jinde v Čechách spíše ubývalo.

Golfista Matyáš…

Zamilovala se do něj.

Bylo mu přes čtyřicet a jí dvacet. Jednou večer, když klubovna téměř osiřela, si ji posadil na klín, protože vypadala smutně. Řekla mu o sobě všechno a čtrnáct dnů nato se políbili. Za grýnem trojky, v tom lesíku. Zase si ji přitom posadil na klín.

„My chceme svůj les!“ vykřikl pán v modré bekovce a zvedl zaťatou pěst. „No pasarant!“

Chtěla bych to celé vrátit, aspoň na chvíli, pomyslela si. Do lesíku mezi grýnem trojky a odpalištěm čtyřky… tihle demonstranti to snad mysleli upřímně, jako ten politik. Je všeobecně známo, že šedesát procent světové populace žije na hranici demence. Měli smůlu, nedostalo se jim vtipné kaše od pánaboha. O tyhle se politici perou, o jejich hlasy. Politik, který pochopí, že tihle voliči potřebují kusé informace bez vysvětlování a složitých úvah, vyhrává. Na ně působila strohá informace ve stylu: „Berou nám les.“ To musí zabrat, řekl si místní politik ze Strany zelených a rozjel kampaň. Stál uprostřed svých a tvářil se bojovně.

„S vámi mluvit nebudeme!“ okřikl majitele golfového klubu. „Jste zrůdy! Ničíte les!“

Trenér golfu udělal krok vpřed a sedmičku železo sevřel

pevněji.

„Praštím ho,“ procedil mezi zuby.

„Nech ho, je to vůl,“ odpověděl džentlmen Jirka. „To nemá cenu, nechtějí nás slyšet, jdeme na kafe.“

U klubovny postával sedmdesátiletý pán. V levé ruce držel násadu golfové hole, ke které měl místo patky s úderovou plochou přilepenou dvojzubou vidličku, s jejíž pomocí v lese kolem cvičné louky vydloubával zbloudilé míčky a vracel je na louku. Chodil každý den odpoledne čistit porost kolem drivingu. Tréninková louka tady zůstala stejně jako původní dráha jamky číslo dvanáct s původním grýnem. Byl tu ještě jeden nový grýn pro cvičení puttování. Sláva předválečného klánovického golfového hřiště skončila na začátku padesátých let minulého století. Poté co se komunistickému režimu nepodařilo golfisty zastrašit lidovými milicemi, které měly na hřišti po turnajích bojová cvičení, přijely jednoho dne traktory a hřiště jednoduše rozoraly hlubokou orbou. Dál se o něj poctivě staral ještě správce pan Smejkal, ale už bylo po golfu. Na původních fervejích vyrostly náletové dřeviny.

Dana taky vzpomínala. Dívala se na Ivana a říkala si, že kdyby byl doopravdy odvážný a opravdu toužil po spravedlnosti a dobrodružství, vstoupil by do francouzských legií, anebo by bojoval v Afghánistánu. Víkendové akce tohoto typu jí připadaly jako adrenalinový jogurt. Skákání na gumě, lezení po umělých stěnách.

Ivan svíral transparent a Dana myslela na golfistu. Na více golfistů. Když se sjížděli na turnaj, pokaždé bylo v klubovně fajn. Milovala ty chvíle, protože se nikdy nestalo, že by přijeli naštvaní. Byli na ni vždycky milí, hřála ji jejich energie. Pak se rozešli na hřiště a zůstal klid a mír. Za šest hodin se vraceli z turnaje do klubovny, unavení, utrmácení, někdy trochu zklamaní z dosaženého výsledku, ale vždycky šťastní. Tihle lidé že by chtěli zničit nějaký les? To se jí nezdálo.

U lesa zastavila limuzína. Byl to typ, jaký neznala. Golfisti jezdili v lepších autech, i proto měli nepřátele. Golfisti byli lidé, kteří něčeho dosáhli, kteří si mohli sami řídit svůj čas. Volný čas, pomyslela si Dana, nedávno v jednom filmu slyšela, že volný čas je domovem démonů.

Ivan ji ráno kousl do levého ňadra. Bolelo to ještě teď. Ani se neomluvil. Nebylo to při milování, prostě jen tak šel, sklonil hlavu a kousl ji přes tričko, když si mazala rohlík.

Z limuzíny vystoupila krásná ženská. To taky ke golfistům patřilo. Měla na sobě tenké růžové šortky, bělostné boty s růžovými kamínky a sněhobílé těsné tričko s logem golfového klubu Torrey Pines. Od volantu vystupoval pohledný starší pán s knírem, v pruhovaných golfových kalhotách a červeném tričku. Ukázal na demonstranty, i ta žena se podívala ke klubovně, ale mávla rukou. Jak zavanul vítr, Dana slyšela, co řekla.

„U nás v Americe jsme na takové věci zvyklí, Karle, to nic.“

Dálkovým ovládáním si otevřeli kufr auta, vyndali dva bagy s holemi a auto jedním cvaknutím zamkli. Nebojácně mířili k davu, který zatarasil vstup ke klubovně. Dana o krok ustoupila.

„S dovolením,“ řekla krásná dáma hlasem, proti kterému se nešlo ohradit. Promluvila správným tónem. Umění intonace. Dana nemohla vědět, že Marie umí čínsky a vietnamsky, intonační jazyky, u kterých záleží na způsobu, jakým slovo vyslovíte. Jsou slova, která se píší stejně, ale mají deset, dvanáct naprosto odlišných významů, podle toho, jakou dikcí je řeknete.

Dav nejdřív nereagoval, ale když svou prosbu zopakovala, pozvolna se rozestupoval. Litovala, že u sebe nemá foťák. V mobilu nebyl. Teprve nyní na tom kontrastu viděla, jak jsou demonstranti temní. Byli oblečeni v šedých, modrých a hnědých barvách, dáma v bílém a růžovém i její doprovod v červeném a světlých kalhotách vypadali s těmi bagy na zádech jako andělé, sestoupivší z nebes do bláta.

„Děkujeme,“ řekla Marie a prošla na parkoviště.

„Marie!“ zvolal trenér. „A Karel! Karel Schwarz!“

Vykročil jim v ústrety, potřásli si pravicemi, Marie dostala

polibek.

Jo, říkala si Dana, která je sledovala přes plaňkový plot mezi kmeny borovic, golfisté se líbají, když se sejdou. Kde jinde to je?

Trenér představil majitele klubu a kamarády a společně odcházeli do klubovny. Dana si všimla, že její Ivan zírá s pootevřenými ústy. Jo, hochu, tuhle kočku kdybys hryznul do kozy, už bys ji asi nikdy nespatřil. A před odjezdem by tě vybrabčila.

„Jdeme do lesa!“ zvolal politik a ukázal k cestě. Daně připomněl sochu Stalina. „Ať nás vidí lidé, kteří chodí do lesa na procházky a ne na ten zatracený golf!“

„Proč jste nešli dovnitř?“ zeptala se Dana Ivana.

„Pche. Proč bychom tam chodili?“

„Vyříkat si to.“

„Takhle to stačí,“ odpověděl. „Jdeme manifestovat do lesa.“

♦ ♦ ♦

Zrenovovaná klánovická klubovna si uchovala prvorepublikového ducha. Vliv ostrovní kolébky golfu byl zřejmý v masivním temném dřevě jak nábytku, tak obložení, byly tu i dva krby a pohodlná kožená křesla. Chyběly původní olejomalby na stěnách, které se od rozorání hřiště a zabavení klubovny poztrácely po obydlích dělnických mocipánů. Obrazy se kradou dobře. I když na nich je třeba baron František Ringhoffer.

Marie vyšla na terasu a kývla na Karla. Ukázala na cvičnou louku. Na dvanácti odpalištích bylo plno.

„To jsou samí prckové?“ podivila se.

„Za loňský rok jsem jich tu naučil hrát golf na dvě stovky,“ opáčil trenér. „Měl jsem strach, že narazím na rozmazlené pražáčky, ale byly skvělé. Cílevědomé, milé děti. Skoro každé už něco dělalo. Gymnastiku, plavání, pinčes, moderní tance, všechno ve svých kategoricích na špici. Tihle pitomci,“ ukázal na demonstranty v lese, „ani nemají zájem se na ně podívat.“

„Jsme přece na golfu, ne? Některé lidské vlastnosti se prostě neodpouštějí,“ konstatovala Marie a zhluboka se nadechla čerstvého vzduchu. „Tak blízko Prahy taková oáza. Ani se těm lidem nedivím, že protestují.“

„Marie?“ zvedl obočí Karel.

„Neznají golf. Nevědí, jaké vyznává principy.“

„Nechtějí znát nic,“ dodal trenér. „Zvali jsme je na pokec, vyprdli se na nás. Nezajímáme je.“

Marie se usmála.

„Mají z vás strach.“

„Z nás? Proč?“

„Že byste je přesvědčili.“

„Marie, přijeli jsme si zahrát,“ upozorňoval Karel. „Nevěděl jsem, že tady ještě pořád nestojí hřiště.“

„Furt se pereme,“ odpověděl trenér. „Územní rozhodnutí a další papíry, které opravňují stavět hřiště, jsou v platnosti patnáct let. Ale řešily se majetkoprávní vztahy. Poslední čtyři roky už se jen bojuje s místníma. Neznají historii, nevědí nic o golfu a nechtějí nic vysvětlit.“

„To se pak těžko něco buduje,“ souhlasila Marie. „Když smíš, ale nemůžeš.“

„Jako v životě,“ zamyslel se Karel a zahleděl se do korun borovic.

„Strejdo, co jsou to za divný ridi?“ ozval se jeden z malých golfistů. Mohlo mu být šest. Tahal trenéra za gatě.

„Ridi?“ zeptal se Karel.

„To je Jála,“ vysvětloval trenér. „Ještě v létě neuměl říkat ‚r‘. Místo ‚r‘ všude říkal ‚l‘, tak si vysloužil toho Jálu. Teď už se ‚r‘ naučil, ale zas ho používá taky místo všech ‚l‘. Jálo, to jsou demonstranti, nechtějí tady golf.“

„Are proč?“

„Protože si myslí, že jim ukradneme les.“

„Res je jejich?“

„Je a není.“

„Půjdeš si s náma hrát, strejdo?“

„Za chvilku, Jálo.“

„Tak jo, are nezapomeň!“

Malý golfista odešel za dětmi na tréninkový grýn. O padesát metrů dál putoval průvod demonstrantů, své transparenty nesl hrdě jako panenku Marii o pouti. Přes fervej historické dvanácté jamky vedla lesní pěšina.

„Až to tady Miloš s Jirkou jednou dokončí, myslím, že sem přijedou hrát golfisté z celé republiky,“ zasnil se trenér. „Klánovice jsou něco jako srdce českýho golfu. Vary a Marjánky bejvaly německý. Tady to bylo český hřiště. Vidíš Míšu?“

„Koho?“

„Na kraji lesa. Sbírá míčky,“ ukázal na pána s upravenou násadou golfové hole.

„Jo.“

„Míša Fuchs. Začínal v Klánovicích jako malej. Asi jako Jála. Nosil golfistům hole. Drží ho to přes šedesát let. Obnova hřiště je jeho snem. Nebo támhle… jak fotografuje demonstranty. Tomáš.“

„Ten pajdavej?“

„Od malička trpí dětskou obrnou. Pravá noha na prd, pravá ruka zkroucená, půlku obličeje neovládá, jak by chtěl. Maminka tady hrávala, chodil sem taky už jako dítě. Každou akci nám fotí, každej den. Ten se rozbrečí, až se obnoví starý ferveje.“

„A bude to?“

„Všichni doufáme. Státní lesy nám to povolily, uznaly, že se na starejch fervejích jedná jen o náletový dřeviny, jejich odborníci konstatovali, že ráz a jednotu lesa nenarušíme. Máme všechna úřední povolení.“

„Až na zdejší veřejnost.“

„Až na zdejšího starostu. Ti předchozí starostové souhlasili. Oni…“ trenér ukázal na mizející demonstranty. „Si myslí, že je nepustíme do lesa. Blbost. Mohli by chodit na procházky a koukat se. Zadarmo. Pak by si v klubovně mohli dát obídek a kafe. Ale my je prostě nezajímáme. Chtějí za každou zachovat ten prales, jděte se podívat, některými místy ani neprojdete. Nezajímá je, že tady to hřiště už bylo a de facto pořád ještě existuje.“

„Jo, kafe. Jdem na něj konečně?“ zeptal se Karel a chytil Marii za loket.

„A tiramisu, Péťa dělá skvělý,“ dodal trenér. „Zvu vás.“

„Moment,“ řekla Karlova krásná asistentka. „Mám pocit, že se v lese něco děje…“ a pootočila hlavu ve směru, kde tušila protestní pochod.

„Jo, ti debilové zabloudili a teď lezou po stromech, aby našli světýlko,“ zavrčel Karel. „Jdem na to kafe.“

♦ ♦ ♦

Demonstranti pozdravili vylekanou paní, která se držela obojku německého vlčáka. Stáhla se před bojovou ekojednotkou z pěšiny na kraj lesa. Uklidňovala psa i sebe. Hlučný dav postupoval lesem a vyhlížel další milovníky procházek, aby ukázal sílu.

Ale zatím nikoho dalšího nepotkávali.

Míjeli výsek. Čerstvě pokácené stromy, určené k odvozu. Pařezy jako zející rány a několik kmenů, rozřezaných na špalky. Piliny a nepořádek.

Starosta mlčel. Neměly nic společného s golfem.

Podíval se na hodinky.

„Zpět ke klubovně!“ zvolal. „Během chvilky by se měla ukázat česká televize.“

„Obracíme!“ řekl důchodce a rozhrkaným kolem vrazil do souseda. „Promiňte.“

Dana uvízla duchem na Ypsilonce. Museli se s golfistou toulat po hřišti, protože byl ženatý a nepřál si, aby je spolu někdo viděl. „Jsem na tebe moc starej, lásko. A vrásčitej. A ženatej.“

„Jsi krásnej,“ odpovídala mu. Zamilovala se do něj, i když byl o dvacet let starší. Uměl se na ni podívat, až se jí třásla kolena. Když ji pohladil, ty ruce líbala.

„Budeme s tím muset skončit,“ říkal jí. „Je to hrozně silný.“

„To nejde,“ odpovídala a tiskla ho k sobě. „Vím, že nemáme budoucnost, vím, že se trápíme, ale skončit to nejde.“

Měl hodně přátel, všichni byli tak milí. Sedávali na terase nad fervejí osmnáctky a hecovali kamarády, kteří dole hráli poslední turnajovou jamku. S nimi se nenudila. Žili svůj hezký svět uprostřed kouzelné přírody. Daleko od politiky, zaměstnání, televize a rozhlasu, dokonce i mobily si vypínali, když šli na hřiště – většina z nich. Někdy měla pocit, že když jdou na golf, je to jako jít na ryby nebo do kostela.

Skupina demonstrantů se obrátila a vracela se ke klubovně. I když šli pomalu, dostali se za těch pár desítek minut docela hluboko do lesa.

Dana si představovala, jak v temných hvozdech číhají duchové zemřelých golfistů a jak se chystají postrašit starostu Klánovic a jeho nohsledy. Vyletí z černých děr, vynoří se z kaluží, vylétnou z korun stromů a snesou se z nebe, aby k smrti vyděsili rozzlobence, kteří nechtějí diskutovat, ale o to víc hulákají, zakazují a kazí snahy současných golfistů. Zombíci se slétnou v čele s duchem Hanno Tondera, který ze zoufalství nejen nad koncem milovaného golfu spáchal v polovině padesátých let sebevraždu. Náš nejlepší golfista všech dob, Bobby Jones českých golfistů Hanno Tonder pak zhmotní svou pravici stejně jako Patrick Swayze ve filmu o duchovi, a oproti všem svým zvyklostem vytne starostovi Klánovic takový políček, až se s nepřejícím politikem otřese zem.

„Už dost!“ zahřmí hlas doktora Hanno Tondera, muže stíhaného gestapem i komunisty, legendárního hráče golfu, vzoru dnešních obnovitelů nejkrásnějšího sportu na světě. „Už dost, starosto! Přestaň lhát a podvádět!“

Podvádění, usmívala se Dana. To je v golfu kapitola sama pro sebe. Kdo při hře podvádí, sám se vyřadí. Stane se neviditelným. Tak přísná a neobyčejná je to hra.

S golfistou se rozešli, když přišla zima. Na ferveje napadal sníh a bylo ho tolik, že se nedalo hrát ani žlutými míčky, které sněhová pokrývka zhltla jako husa kukuřičné zrnko. Do té doby se snažili se nevídat, ale zamilovanost je pevnější než vteřinové lepidlo, stejně se scházeli, jak jen to šlo. Úplný sex oddalovali, oba tušili, že by se pak mohlo něco změnit, spokojili se s hlazením a polovičatým obnažováním při líbání. Romantická láska podle vzoru z románu pro ženy. Nebo jako z libovolné telenovely. Tam sex moc velkou roli nehrál, vlastně nikdy žádnou, na rozdíl například od seriálu o přátelích z New Yorku. Klišé typu – kde mám svoje porno, nebo už jste to dělali? Tak daleko s golfistou nezašli, až úplně nakonec, těsně před příchodem zimy, venku pršelo a odpadl nějaký turnaj. Měli celý den pro sebe, zastavili se cestou v penzionku pro lyžaře, ale sníh tehdy ještě nebyl, tudíž ani žádní lyžaři, vybírali si z osmi pokojů, než našli ten pravý.

„Co se couráš?“ ozval se Ivan. „Tak pojď!“

Dana se octla pár kroků za průvodem, ani si nevšimla, že je ztrácí, vypadalo to, jako by se od nich distancovala. Asi to tak trochu bylo. Jela sem kvůli Ivanovi, byl to pro něj zážitek, pro kluka, jehož hlavní starostí jsou prasklé žárovky na chatě.

„Vždyť jdu.“

Překřičel ji demonstrant, který zařval: „Zasraný kapitalistický svině golfistický!“, protože uviděl skupinku dětí s holemi a bagy. Učily se odpalovat z okraje lesa na louku, ze ztížených pozic. Polekaně se otočily k průvodu. Byl s nimi Míša Fuchs, mávl rukou a řekl: „Nevšímejte si jich, děti.“

„Are proč tak hurákaj, strejdo?“ zeptal se Jála.

„Nemaj nic jinýho na práci.“

„Oni nehrajou gorf?“

„Asi ne,“ zasmál se Míša. „Jdeme na druhou stranu, jsou moc hluční. V lese se nekřičí.“

Demonstranti sami uklidnili rozvášněného soudruha, přece jen jim bylo hloupé okřikovat děti.

„Jsou to hajzlíci zbohatlíků,“ bránil se revolucionář.

„Klid, Josef, klid,“ brzdil ho muž, jehož výrobním znakem byly odstáté uši a bekovka, která mu na hlavě ležela jako poklice na hrnci. „Taky na ně jednou dojde.“

Dana zůstala těch pár kroků za procesím. Někteří demonstranti se jí vyloženě nelíbili a z některých se jí zvedal žaludek. Říkala si, že dojde ke klubovně a počká na Ivana v autě.

Milování s jejím golfistou v penzionu bylo nesmělé a trapné jako při odpanění. Ale u toho bývá tou nesmělou většinou jen dívka, tady to byla ona a starší pán, on možná ještě víc než ona. Oba věděli, že je to poprvé a naposled, mlčky přijímali svůj pohlavní styk jako pohřební hostinu vztahu. Aniž by si cokoliv vysvětlovali, věděli, že to skončí.

Pak přišla zima. Neviděli se pět měsíců, kdy mají golfisté v Čechách herní pauzu kvůli klimatu. Mezitím poznala Ivana a na jaře s ním odjela na opačný konec republiky. Párkrát si s golfistou zavolali, ale už se nesešli.

Bylo jí z toho trochu smutno, ale trochu byla taky ráda, že se jejich vztah vyřešil sám od sebe. Když si vzpomněla, že tenkrát v prosinci měla docela chuť se oběsit, protože v sobě cítila známou, všude prezentovanou hlubokou prázdnotu, která po rozchodu přichází u každého zamilovaného, hořce se pousmála.

A uviděla oběšence.

„Mám už halucinace,“ řekla tiše. „Asi tady z toho průvodu bláznů.“

Promnula si oči a podívala se ještě jednou.

V lese se mezi tenkými kmeny bříz něco houpalo. Vypadalo to jako ulomená větev, která zůstala viset na lýku a vánek si s ní pohrával.

Ale nebyla to větev.

„Ivane!“ vykřikla a přítel se ohlédl.

„Co je, tak už pojď!“

„Ivane…“ hlesla Dana a držela pravici nataženou před sebe.

♦ ♦ ♦

Karel Schwarz přemýšlel o demonstrantech. Připomínali prvomájové průvody. Umělé vášně, pokrytectví, snaha zavděčit se nadřízeným, obavy a strach z trestu za neúčast. Hlavní motivace, proč se objevit v průvodu s mávátky a hesly oslavujícími komunistickou diktaturu dnes pominuly, ale na rozdíl od golfistů by ekodemonstranti na prvního máje obstáli. Jen velký recesista si dokázal představit v prvomájovém průvodu hned po živých obrazech žižkovských žen flight golfistů na alegorickém voze, ze kterého by zpod umělých stromů odpalovali míčky do jásajících diváků. „Golfisté zdraví první máj!“, „S golfem na věčné časy a nikdy jinak!“, „Ať žije KSČ a golf!“

Seděli u kávy a zákusku. Blonďatá Péťa osobně servírovala tiramisu na podlouhlých talířcích.

Trenér Jarda představoval své děti skrze okno na terasu.

„Ta vlevo je Anetka. Přišla loni v létě a už má zelenou kartu. Je to jedna z mých nadějí.“

„Děláš si ambice, trenére?“ zeptal se Karel. „Co je to žlutý na tiramisu?“

„Nevím, nějaký ovoce. Péťa sbírala zkušenosti v slavných hotelech. Anetka bude jednou moc dobrá. Moje ambice u dětí, co je učím, spočívá ve snaze neudělat z golfu školu. Chci, aby se bavily. Mezi odpaly ať se kluci klidně cachtají v kalužích a holky probírají spolužáky, ale golf musí bavit. Nebo Daniel, ten dlouhán, přemýšlivý kluk, který za rok naší výuky snížil hendikep pod třicet. Nebo tamhle ty dvě holky, jsou to sestry, pořád se hádají, ale obě už pálí jako čertice. Mám tu i kluky dvojčata, tam si dávám pozor, aby mezi sebou příliš nesoutěžili. Vysvětlil jsem jim, že jeden líp odpaluje a druhý líp patuje, že to mají nerozhodně. Každý je něco jiného, každý je originál…“

Karel Schwarz se díval na louku uprostřed lesa. Stromy byly ze dvou stran chráněny vysokou sítí. Vpravo bylo otevřeno ke dvanácté jamce.

Přimhouřil oči. Za sítí na konci drivingu viděl postavu s košíkem. Teď se ohnula a sebrala míček, který proletěl okem sítě. Dala si ho do košíku. Slyšel o zkušenostech z kradení zbloudilých drivingových míčků v Čechách. Dobrý suvenýr, řekl si zloděj, nebo: mohl by se hodit, anebo: seberu to domů dětem na hraní, nic to nestojí. Ani si jako zloděj nepřipadá, proč to sem vůbec zahráli? Mají celou louku, tak co.

Jeden tréninkový míč stojí od sedmi do dvanácti korun a na českých hřištích se jich v průměru ztrácelo pět tisíc ročně na každém. Přitom ke hře nebyly určené, na ferveje se s nimi nesmělo, navíc byly vyrobeny tak, aby dosahovaly maximálně sedmdesáti procent doletu turnajových míčů.

„Někdo vám tamhle loupe perníček,“ řekl Karel.

Trenér se předklonil. „No jo, ale než tam doběhnu, ztratí se v lese. A když ho típneme, postěžuje si v Klánovicích a to v současný situaci taky není dobře. Tak ať si pomůže.“

Marie sklízela úsměvy číšníků a hostů restaurace. U stolu v koutě sedělo několik pánů středního věku u piva. Zamyslela se. Vzpomněla si na případ, který se soukromým detektivem Karlem Schwarzem řešili právě okolo takové pivní party…

Dveře se rozletěly a ozvala se rána, jako když křísne kov o kov. Karel se otočil. Ve dveřích stála mladá žena, v náručí dítě, v kočárku druhé. Kočárek narazil do rámu dveří sídlištní detektivní kanceláře MASH a zapříčil se.

„Pomozte mi!“

Soukromý detektiv Karel Schwarz vysvobodil kočárek a podržel dveře ženě, která mezitím utišovala potomky. Lekli se toho nárazu. Když usedli do služební sedací soupravy, mladá žena překřikovala děti, dávala mezi řečí miminku pít z láhve a každá třetí věta platila starší holčičce, která, sotva se rozkoukala, pojala úmysl demolovat zařízení kanceláře. Karlova kolegyně Marie vstala od rozdělaného papírování a nezbedné ratolesti se věnovala. Vnutila jí papír a tužku a předkreslovala zvířátka.

Karel vyslechl příchozí.

„Já nevím, jak bych vám to řekla… no tak, neplakej… ale jsem od přírody hrozně žárlivá… ještě máme žížničku? Když je manžel v práci, ještě to tak nějak snesu, hlavně ho přes den můžu kdykoliv zkontrolovat… podíváme se, jestli jsme se nepokakali? Ale ty pondělní večery jsou nejhorší… no vida, tak tam máme nadílku!“

„Pondělní večery?“

„V pondělí chodí s kamarádama na fotbálek. A pak jdou na pivo. No a já tady s těma dětma… táááák a prdelka je v suchu. Mohli byste vyhodit tu pokakanou plínku, prosím? Co jsem to říkala?“

„Pondělí.“

„Jo, pondělí. Nemám jak ho kontrolovat. Musím bejt doma s dětma. Tak jsem vás přišla poprosit, abyste to vzal za mě.“

„Mám večer v hospodě zkontrolovat vašeho muže?“

„Jo,“ odpověděla žena, strčila dítě do kočárku a začala houpat. „Jestli opravdu celej večer dřepí s kamarádama, nebo jestli za ním nechodí nějaká ženská. To je přesně to, co chci vědět. A pondělí je právě dnes.“

Holčička si odběhla od kreslení za maminkou a řekla, že potřebuje vysmrkat.

Karel šel do sídlištní hospody sám. Marie se sice nabízela, ale byla příliš atraktivní. Účelu nenápadného sledování v hospodě by neprospěla. Tak jí dal volno.

Objednal si pivo a vytáhl z kabátu noviny. Teď by tu potřeboval Bedřicha, ale ten si kdesi uprostřed malebných horských hřebenů řídil znovuzískanou továrničku. Ze začátku poslal dva nadšené emaily, a pak se odmlčel.

Bedřicha tady nikdo neznal. Nicméně zas tak moc profláknutý Karel ještě nebyl, aby se musel bát, že si před ním neznámí budou dávat pozor. V koutě seděla skupinka třicátníků, pod stolem měli naházené brašny s věcmi do tělocvičny, na stole piva a bramboráky. Jeden hrál na kytaru. S postupujícím časem se přidávali další, a to nejen u jeho stolu.

Detektiva zajímal ulíznutý blonďák, co seděl zády do místnosti. Pravou rukou držel kolem ramenou kamaráda v dresu Manchesteru United a společně zpívali české hospodské hity. Dali pak k dobrému dokonce sovětské a budovatelské jako Kaťušu, Skal a stepí a podobně. Před převratem by je veřejně nezazpívali, teď to byla recese.

Před osmou blonďák vstal a šel na záchod.

Karel se přidal.

Jeho muž však na záchod nedošel. Nenápadně vypadl z hospody a Karel měl co dělat, aby mu stačil. Pak už ho ale jen pozoroval, jak nasedá na kolo a uhání mezi paneláky.

V úterý ráno přišla Marie do práce a našla kolegu detektiva spícího na pohovce. V kanceláři to bylo cítit cigaretovým kouřem.

„Dobrý den,“ řekla.

Karel se pohnul a otevřel zalepené oči.

„Měl jsi těžkou noc?“

„Vodu…“ zachrčel a rozkašlal se.

Marie ho donutila, aby šel domů, osprchoval se a převlékl. Dokonce se sám od sebe ohodil, i když musel pozápasit s kocovinou, která mu velela jít si lehnout a na všechno se vykašlat.

V práci už na něj čekala káva a čerstvé rohlíky. Z kuchyňky voněla dršťková. Marie ji přinesla z bufetu a přihřála v mikrovlnce. Tohle by Bedřicha nenapadlo…

„Tak povídej,“ vyzvala ho, když se najedl.

„Osm piv,“ odpověděl Karel. „A pět panáků. To mi stačilo, abych se umrtvil. Ale pil jsem jen v rámci pracovního výkonu.“