Jan Bauer

VÝKUPNÉ ZA KRÁLE

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Jan Bauer, 2010

© Obálka Zdenka Gelnarová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2010

ISBN 978-80-243-5119-3

I.

„Co to má znamenat? Kdo je to? Co chtějí?“ nevlídně zavrčel král Václav IV., sotvaže na stezce ke Královskému Dvoru u Berouna spatřil velký shluk jezdců. Na dálku to vypadalo, jako by se zastavili s úmyslem zatarasit panovníkově družině cestu. Koně nervózně pofrkávali, hrabali kopyty, někteří se zvedali na zadní nohy a rytíři měli co dělat, aby je zvládli.

Komoří Jíra z Roztok pokrčil rameny: „Nevím, Milosti. Snad v tom má prsty nejvyšší purkrabí.“ Z jeho hlasu byla znát hořkost. Na tento úřad si dělal zuby sám, ale král ho kupodivu svěřil jednomu z příslušníků vyšší šlechty Otovi z Bergova, majiteli Kyšperka a Bíliny, jehož předky kdysi povolal z Durynska do Čech Jindřich Korutanský.

„Že by mě přijela uvítat celá zemská hotovost?“ ušklíbnul se král a opatrně se poohlédl po hloučku, který ho doprovázel. Byli tu samozřejmě Jíra z Roztok, Jan Čůch ze Zásady, Zikmund Huler, Konrád Kaplíř ze Sulevic a vyšehradský probošt Václav Králík z Buřenic a ještě pár zbrojnošů. Jenže těch naproti bylo už na první pohled několikanásobně víc. Král si všiml korouhve s okřídlenou rybou, erbovním znamením pánů z Bergova. Ale hned vedle se v mírném vánku třepotal bílý praporec s červenou pětilistou růží. Rožmberk! Václav se zachmuřil. Otu z Bergova by chápal, ale proč je tu Jindřich z Rožmberka, jemuž rozhodně nebyl nijak nakloněn?

„Vyjeď jim vstříc a nařiď jim, aby uvolnili průjezd svému králi,“ přikázal panovník Jírovi z Roztok. Komoří mlaskl na koně a lehce ho pobídl ostruhami. Panovník ho napjatě sledoval a cítil, jak se mu žaludek svírá úzkostí. Podobné stavy míval v poslední době často. Bál se nočních můr a ve dne pak stínů, cítil každou nelibost na sto honů, z každého pohledu, který se na něj tázavě obrátil, z každého listu, který mu došel na jeho oblíbený hrad Žebrák. Marně si namlouval, čeho že by se měl bát, vždyť je přece vládcem této země, vládcem celé Svaté říše římské. Přesto se ráno probouzel zpocený ze zlého snu a honem přivolával sluhy, aby se ubezpečil, že se na jeho postavení nic nezměnilo. Onehdy se mu zdálo o šedé stařeně s tváří zakrytou plachetkou. Pevně ho uchopila za ruku kolem zápěstí a kamsi ho vlekla. „Já s tebou nepůjdu!“ křičel na ni, ale marně. Ta vetchá stařena byla silnější než on. Probudil se a srdce mu rozčileně tlouklo. „Víno!“ zavolal na sluhu a ten, sotva probuzený, mu musel přinést džbán mělnického. Přitiskl si ho k ústům a chlemtal víno jako jeho uštvaní lovečtí psi vodu. Nakonec takřka prázdným džbánem mrštil do rohu své ložnice, ze tmy slyšel, jak narazil do zdi a rozbil se na střepy. Pomyslel na Žofii, škoda, že tu není s ním, proč od ní utekl? Teď by ji potřeboval. Držel by ji pevně za ruku a šeptal: „Říkej mi nějaká hezká slova!“

Včera přijel na Žebrák posel s listem nejvyššího purkrabího. Ota z Bergova mu v něm sděloval, že Boreš mladší z Rýzmburka přepadl hrad Toužim, a on že z moci svého úřadu proti němu svolává zemskou hotovost, aby ho přinutil k pořádku. Václav se rozčílil a prohlásil, že hned musí do Prahy. Teď na půl cesty před Královým Dvorem začínal svého unáhlení litovat. Cožpak každou chvíli nepřepadnou někde v Čechách nějaký hrad? Šlechtici, rytíři a zemani si dělají, co chtějí a často se i korouhevní páni ze starobylých rodů chovají jako ti nejsprostší lapkové. Úděsná doba! Proč najednou svolává Ota z Bergova zemskou hotovost? A zrovna proti Boreši mladšímu z Rýzmburka, s nímž býval ještě nedávno tuze za dobře? Nechtěli ho náhodou vylákat z hradu Žebrák? Čert aby se v tom vyznal, povzdechl si král. Otočil se po Zikmundu Hulerovi, tomu nejmazanějšímu ze svých dvořanů, ale z jeho tučné zarudlé tváře se jako obvykle nedalo nic vyčíst. Je pořádně prohnaný, ale především pro svůj prospěch!

Jíra z Roztok zatím na koni dorazil k prvnímu z velké skupiny jezdců před nimi a začali spolu rozmlouvat. Na tak velkou vzdálenost samozřejmě nebylo slyšet, o čem hovoří. Po chvíli komoří zvedl ruku a pokynul královu průvodu, aby popojel blíž. Václav si všiml, že se jezdci před nimi začali rozestupovat, aby jim uvolnili cestu.

„Však až popojedu blíž, tak to nejvyššímu purkrabímu spočítám,“ říkal si pro sebe Václav a bičíkem popohnal svého grošáka. Byl krásný jarní den, sluneční paprsky se třpytily na hladině Berounky, ale okolní les byl na tuto roční dobu kupodivu tichý. Jako by se ptáci polekali takové spousty jezdců. Václav nebyl pověrčivý, ale to náhlé podivné ticho ho varovalo. Nu což, s pomocí boží vzhůru vstříc osudu, pomyslel si. Všiml si, že i zbrojnoši, kteří je doprovázeli, si teď ostražitě položili pravé ruce na jílce svých mečů a koně vedli jen levačkami.

„Myslíte si, že se budete bít?“ zeptal se uštěpačně jednoho z nich král.

„Nevím, Vaše Milosti,“ zněla opatrná odpověď.

„Vždyť jsou to naši. Cožpak nevidíš praporec pana z Bergova?“ připomenul mu král.

„Časy se mění, Vaše Milosti, a jistota je jistota,“ odpověděl zbrojnoš.

Však už přijížděli. Jíra z Roztok vedl svého koně vedle nejvyššího purkrabího a tvář měl bledou a podivně napjatou. Václavovi se zdálo, že chce něco říci, ale Ota z Bergova, vysoký blondýn s nakrátko ostříhanými vlasy jako hřebíky, ho rázně předešel:

„Vítám vás, Vaše královská Milosti! Když dovolíte, doprovodíme vás do Králova Dvora.“ V jeho hlase nebyla ani stopa po zdvořilosti. Purkrabí neprosil, ale nařizoval. Panovník se ohlédl po svých lidech a všiml si, jak jeden z jezdců zemské hotovosti hbitě strhl z koně zbrojnoše, který ho doprovázel, a další mu okamžitě uzmul jeho meč. „Co to děláte?“ chtěl vykřiknout, ale vzápětí ho ze všech stran obklopil hlouček šlechticů, kteří ho zde před Královým Dvorem čekali. Začalo to vypadat náramně zle. Král se zamračil a dotkl se jílce svého meče. Snad si nedovolí vztáhnout ruku také na svého panovníka, ale kdo ví? Však je poznával. Nikdo z nich zrovna nepatřil k jeho oblíbencům: mužně urostlý Jindřich z Rožmberka, pán na Krumlově s tváří lemovanou krátce zastřiženým prošedivělým vousem, Jindřich starší z Hradce – Rožmberkův vzdálený příbuzný s protáhlým jakoby koňským obličejem, Jan Michalec z Michalovic s pramálo zdvořilým výsměšným pohledem v šedomodrých očích, Břeněk ze Skály, pán na Švihově, a samozřejmě Vilém z Landštejna, jehož kabátec se třpytil zlatem víc než ten královský. Vilémův otec stejného jména patříval k nejdůvěrnějším dvořanům Václavova otce císaře a krále Karla. Jenže kdeže loňské sněhy jsou?! Že by ti všichni poslechli Otu z Bergova a vyrazili pod korouhvemi zemské hotovosti pokořit jednoho ze svých řad Boreše mladšího z Rýzmburka? Ne, v tom bude nějaká čertovina, usoudil král, ne nadarmo začali odzbrojovat jeho muže. Takového Hulera možná rovnou podřežou. Václav se při té představě musel ušklíbnout, rázem se mu trochu zlepšila nálada a žaludek se mu už tolik nesvíral úzkostí. Vždyť čeho by se měl bát?

A podívejme se, kdo jim to přichází z brány Králova Dvora v ústrety? Vždyť je to sám nejvyšší zemský sudí Ondřej z Dubé! Na čí ten je straně? Na jeho královské nebo na té druhé panské? Páni z Dubé patří mezi starobylou šlechtu a bývali vždy věrní panovníkovi. Ovšem časy se mění, hořce si pomyslel Václav. Vždyť i ten zlatem se třpytící Landštejn byl vychován v rodině oddané českým králům. Ach, kdyby tady byl otec Karel, povzdechl si v duchu a mlaskl na koně, aby přidal do kroku. Zkoumavě se přitom zahleděl na zemského soudce. Jeho vážný vrásčitý a tmavým vousem lemovaný obličej nevěstil nic příjemného.

„Vítám Vás, Vaše královská Milosti!“ Poklona byla až nápadně hluboká. To dělají schválně. Klaní se mu až k zemi jako nějací Tataři a přitom by mu nejraději vyškrábali oči. Ach, ti zvyjebaní čeští páni! Bratr Zikmund by to s nimi jinak skoulel, jenže ten je spíše na jejich straně. Štve je proti němu a dělá si zálusk i na jeho trůn. Však ne nadarmo ho jeho matka, ta hromotlucká Alžběta, co na požádání lámala i podkovy a meče jako nějaký pouťový silák, ubezpečovala, že je celý po tatínkovi, že snědl všechnu jeho moudrost a prohnanost. Hučela to do něj tak dlouho, až jí ten zrzavec uvěřil. Teď by nejraději vládnul všemu. Proč si nezůstane v těch svých Uhrách, on mu do nich také neleze. Prý, Václave, málo dbáš o naše lucemburské dědictví. Co je mu do toho? Já jsem nejstarší syn a dědic císaře a krále Karla a basta!

Všichni projeli branou Králova Dvora. Václav se ohlédl, ale nikoho ze své družiny zde neviděl. Jenom zahlédl, jak se strážní zase postavili do brány se zkříženými halapartnami, aby nikoho nenapadlo je následovat. Je nepochybně zajat, ale kupodivu mu ponechali meč. Co udělali s Jírou z Roztok, Čůchem ze Zásady, Zikmundem Hulerem či Kaplířem ze Sulevic, to bohužel nevěděl. Třeba někdo z nich ujel do Prahy pro posily. Ale kde je vezme? Kdo se bude ochoten bít za svého krále, hořce si povzdychl Václav. Vždyť, jak se zdá, všichni čeští páni jsou tady a proti němu. Co třeba pražská města? A Kutná Hora, Kolín, Žatec, Plzeň, Budějovice? Cožpak by ti kupčíci a řemeslníci zvedli zbraň, aby zachránili svého krále? Popuzeně si odfrknul. Byl na všechny příliš mírný! Měl je držet pěkně u úst a občas dát někoho pro výstrahu pověsit. To zapůsobí vždycky.

Jakýsi pacholek mu podržel koně a král jako ostatní sesedl. Ota z Bergova ho s úklonou vyzval, aby vstoupil do budovy. Šel sám pod klenutým stropem, ale ve skutečnosti měl dojem, že ho vedou. Vstoupili do jemu tak dobře známé prostorné síně. Bylo tu chladno, v krbu se netopilo, zato pod okno kdosi postavil těžký dubový stůl a na něj stříbrný krucifix. Vypadalo to, jako by se ho chystali soudit. Ukázalo se, že se ve svém odhadu nemýlil.

Ondřej z Dubé rozvážně předstoupil a vyzval Jeho Jasnost pana z Rožmberka, aby přednesl svou stížnost. A krumlovský Jindřich v zeleném kabátci, přepásaném koženým řemenem se stříbrnou přezkou a s mečem po boku, se postavil tak, aby na něj každý viděl, nechal si podat pergamen s dobře desítkou zavěšených pečetí a začal vážným pomalým hlubokým hlasem předčítat. Však si Rožmberkové vždycky potrpěli na znalost čtení a psaní. To takový Michalec z Michalovic nebo Břeněk ze Skály by dopadli hůř. Ti umí jenom hrubě nadávat, kdežto znalost čtení a psaní považují za zbytečnou marnivost vhodnou leda pro kněze.

„Vaše královská Milosti, urození páni,“ Rožmberk se odmlčel, aby si odkašlal do dlaně, pohledem přelétl celé shromáždění a zkoumavým pohledem utkvěl na Václavovi.

„Ta drzost!“ vybafl král. „Co si to dovolujete?!“

Ale Jindřich ho ostře přerušil: „Neuchylovali bychom se k tomuto postupu, kdyby náš panovník svévolně neporušoval naše starobylá práva daná nám jeho předchůdci!“

„Pche!“ vyprskl Václav vzpurně. Teď už toho měl právě dost. Sáhl po jílci svého meče, ale pevné ruce Oty z Bergova a Viléma z Landštejna se ho v tom okamžiku chopily za paže.

„Strpení, Milosti,“ zasyčel mu nejvyšší purkrabí do ucha. „Jen si vyslechněte naši stížnost!“

„My, urození čeští páni,“ pokračoval silným hlasem Rožmberk, „obviňujeme Jeho Milost krále Václava toho jména čtvrtého, syna císaře a krále Karla blahé paměti, ze zanedbávání vladařských povinností, z toho, že nesvolává zemský sněm, neradí se s námi, urozenými pány ze starobylých rodů, a naopak pozvedává k sobě ke škodě království osoby nízkého původu, málo urozené, nebo dokonce neurozené. Rovněž ho ve shodě s říšskými světskými i duchovními kurfiřty obviňujeme, že zanedbává péči o sobě svěřenou Svatou říši římskou a nehledí si jejího blaha a rozkvětu. Také ho obviňujeme, že svou nenávist k pražskému arcibiskupovi Jeho Eminenci Janovi z Jenštejna dovedl tak daleko, že dal ztýrat a usmrtit jeho generálního vikáře doktora Jana z Pomuku a Jeho Eminenci donutil k rezignaci na arcidiecézi a k útěku z Čech. Také ho obviňujeme, že nedbá dobře míněných rad svého pana bratra Jeho Milosti uherského krále Zikmunda a svého pana bratrance Jeho Výsosti moravského markraběte Jošta…“

Už je to tady, pomyslel si v té chvíli Václav. Jeho vlastní rodina všechny ty vykutálené pány proti němu poštvala. To Zikmund a Jošt stojí v pozadí celého spiknutí. Znovu s ním zalomcoval hněv, ale uvědomoval si, jak je bezmocný. Ach, jak jen to otec dělal, že všechny zvládnul a pokořil, že se ho všichni báli a zároveň ho milovali?

Přestal poslouchat. Hluboký hlas Jindřicha z Rožmberka se k němu najednou nesl jakoby z velké dálky, až zmlknul úplně. Krumlovský velmož jen pohyboval ústy, metal stále nová a nová obvinění, ale král nic z toho neslyšel. Proč taky? Proč by měl poslouchat tu snůšku pomluv a štvaní? Příliš vyrostli všichni ti páni, každý z nich se cítí být na svém panství přinejmenším roven králi. Teď si ho chytili, aby mu vyčinili. Možná ho chtějí i svrhnout, jako v Anglii svrhli jeho švagra Richarda. Jeho manželka a Václavova sestra Anna prý na kolenou prosila šlechtice, aby nepopravovali Richardovy rádce. Cožpak se to sluší, aby královna někoho prosila? Stejně nepořídila. Jenom je ušetřila trápení. Angličtí lordi nedali Richardovy oblíbence vláčet po zemi za koňmi, ale rovnou jim nechali useknout hlavy.

Václav si zkusil představit, že by královna Žofie škemrala před takovým Rožmberkem nebo Otou z Bergova o život Jíry z Roztok nebo Zikmunda Hulera. Ne, to by určitě neudělala. Žofie není tak dobrosrdečná a útlocitná, jako byla Anna. Je dobrá v posteli, to ano, je přehnaně zbožná, což s tím prvním nejde příliš dohromady, a je daleko krásnější než Anna. A krásné ženy bývají rozmarné a povznesené nad to žebronit o něčí život. Jejich krása je lehce přenáší přes svízele života a zajišťuje jim přízeň mocných. A pak, Žofie se do politiky neplete. Představil si ji, jak se asi právě modlí ve svatovítské katedrále. Vzala si k tomu jistě ten nový zlatý náhrdelník, oblékla si jasně červené šaty, červená je přece symbolem života a krásy, s velkým výstřihem, aby ten nový náhrdelník na obnaženém krku náležitě vynikl. Nač potřebuje takovou parádu v domě Páně? Chová se jako děvka, napadlo krále, ale proud jeho úvah přerušil chraplavý hlas nejvyššího sudího Ondřeje z Dubé:

„Vaše královská Milosti, chcete se k těmto obviněním české šlechtické obce vyjádřit?“

Václav se probral jako z těžkého snu a myšlenkami se vracel do přítomnosti. Měl by se na ně rozkřičet, osopit se na ně, jakýmže právem si dovolují vznášet všechna ta nesmyslná obvinění, ale kupodivu už z něho předešlé rozhořčení vyprchalo. Stál tam mezi všemi osamělý a nemohoucí, jako loď se spuštěnými plachtami, jako chrám bez střechy a bez zvonu, prázdný a zoufalý. Rozhlédl se po okolí, mlčky těkal očima od Rožmberka na Ondřeje z Dubé, od Oty z Bergova na Jindřicha z Hradce, neušlo mu, jak ho napjatě sledují, jak číhavě čekají, co řekne, co udělá. Václav se nadechl a docela tiše pronesl:

„Vážení urození páni, prosím jen o jedno, a to o bezpečnost své družiny. Mě už jste zřejmě odepsali, nemýlím-li se?“

Všiml si, že mnozí z nich teď honem chtěli něco říci, ale Jindřich z Rožmberka, nepochybně nejvlivnější a nejmocnější mezi nimi, je zvednutím ruky v kožené rukavici zadržel a kupodivu velmi uctivě řekl:

„Vaše královská Milosti, bezpečnost vaší družiny je zajištěna, vašim rádcům nebude zkřiven ani vlásek. A vás si teď dovolujeme požádat, abyste nás doprovodil na Pražský hrad, kde zasedne zemský sněm.“

„Kdo ho svolal, smím-li vědět?“ otázal se král a maličko se pousmál. „Tuto pravomoc mám přece pouze já.“

„Mýlíte se, Milosti,“ ozval se Ota z Bergova. „Není-li panovník přítomen, přechází tato pravomoc na moravského markraběte a nejvyššího purkrabího. Purkrabí stojí před vámi a váš bratranec Jošt nás čeká na Pražském hradě.“

„Ach tak. Můj bratránek vážil cestu až z Brna, aby mě proškolil o tom, jak se má vládnout?“ ušklíbl se Václav.

Je to všechno sebranka, pomyslel si přitom, ale raději to neřekl nahlas. Nikdo mu už neodpověděl, jen Ota z Bergova mu pohybem ruky naznačil, aby ho následoval na nádvoří. I přes hrubé pokoření a ponížení se nyní snažil chovat důstojně. Šel s hlavou pyšně vztyčenou a ani se neohlédl po té partě zvyjebenců, která si říkala čeští páni. Přesto mu srdce rozčilením tlouklo až v krku. Neměl strach, to ne, byl v té chvíli povýšen nad svou smrtelnost. Uráželo ho však, jak se k němu, narozenému pro královský trůn, chovali. Však všeho jen do času, až před sebou uvidí Jošta, však mu to vpálí do očí. V duchu si sumíroval, co mu asi řekne. „Chceš můj trůn, bratránku? Musíš si ještě počkat, zatím ještě žiji. A je tady také Zikmund a Jan, kteří mají na český trůn mnohem větší nárok!“

Takhle nějak mu to připomene. Však ho ještě napadnou ta správná slova. Pravda, někdy se příliš unáhloval, tentokrát si dá záležet na tom, aby jeho slova sedla, aby pálila jako rána bičem nebo dotek žhavým železem. Však i dobře volené slovo má úžasnou moc, to jako panovník dobře věděl. Ale je ještě panovníkem? Dokud dýchá, tak jím jistě je. Nemůže tomu být přece jinak. Nebo že by?

Ocitl se na nádvoří obklopen českými pány, kdosi k němu přivedl jeho koně a pomohl mu do sedla.

„Královská Milosti, pojedete za mnou a žádné hlouposti,“ uslyšel Otu z Bergova.

„Hlouposti děláte spíš vy, ubozí čeští páni,“ hořce si povzdechl Václav.

„Nechte to na nás, Milosti,“ ušklíbnul se nejvyšší purkrabí a popohnal koně, aby se dostal do čela průvodu mířícího k Praze.

II.

Nové Město pražské bylo vzhůru nohama. Lidé vzrušeně pobíhali po ulicích a po tržištích a od úst k ústům si sdělovali tu šokující novinku: „Už jste to slyšeli? Čeští páni zajali krále Václava. Prý ho zavřeli do sklepení Bílé věže.“

„Svatý Bože, co s námi bude, když nemáme krále?“ bědovali.

„Však on to jeho bratr Zikmund tak nenechá. Říká se, že už je s vojskem na Moravě!“

„Zikmund, ta liška ryšavá? Vždyť to sám všechno spískal. To on chce svrhnout Václava z trůnu a kralovat jak v Uhrách, tak také u nás v Čechách a v celé Svaté říši římské!“

„Však si to Václav zaslouží!“ soudili další. „Hleděl si spíše dobrého truňku než české země. Ne nadarmo mu říkají král Opilec!“

Rychtáře Jakuba Protivu z Protivce samozřejmě všichni na potkání zastavovali a vyptávali se na všechny novinky. Býval přece ve službách Václavova otce císaře a krále Karla blahé paměti, proto jistě musí dobře vědět, co se vlastně děje. Ale Jakub jen krčil rameny:

„Neblázněte, lidičky, vždyť já o tom vím stejně tak málo, jako vy. Myslíte si, že se mi nejvyšší purkrabí Ota z Bergova svěřuje se svými úmysly. Ani jsme se nikdy neviděli.“

V duchu přitom rychtář zalitoval, že purkrabím už není jeho dobrý přítel pan Jindřich Škopek z Dubé. Král ho zbavil jeho úřadu, prý už je starý. Jindřich Škopek, alespoň podle toho, co se Jakubovi doneslo, si sice oddechl a odešel na svůj rodový hrad. Však kontakt s panovnickým dvorem neztratil, jeho synovec Ondřej z Dubé je teď nejvyšším sudím. Jenže celá věc se měla trochu jinak. Král Václav potřeboval uklidnit ty nejmocnější české pány, a tak dal purkrabský úřad právě Otovi z Bergova, který je přítelem Rožmberka, Jindřicha staršího z Hradce a mnoha jiných bohatých velmožů. Zdá se, že to panstvu nestačilo. Vždyť prý právě pan Ota z titulu svého úřadu zajal Václava, když se vracel z hradu Žebráku.

Jakub vešel do Černého pivovaru v naději, že tady u hostinského Přemka bude větší klid. Však si ho zde mimořádně vážili, zvláště od té doby, co se tak úspěšně vypořádal s lupičskou rotou Miloty Šilhavce. Dobře desítka těch výtečníků visela několik měsíců na Šibeničním vrchu pro výstrahu a pod hrozbou ztráty hrdla je nesměl nikdo odříznout. Jejich těla nesnesitelně páchla, jak se rozkládala, vítr a déšť s nimi také udělal své, slétali se tam na ně havrani, vyklovávali jim oči a vnitřnosti, myši a potkani lezli po trámech šibenice, aby si z nich také kousek uhryzli. Nejvíce se však činili tuční bílí červi. Není divu, že každý smrtelník se tomu místu raději zdaleka vyhnul.

Protiva doufal, že buď on, nebo jeho staroměstský kolega Hansa Rost polapí nějakého mordýře, kterého bude potřeba rovněž pověsit, a mrtvoly Šilhavce a jeho druhů budou muset být po křesťansku zakopány do země, aby na Šibeničním vrchu uvolnily místo. Jenže jako z udělání nikdo dlouho nepáchal žádné vážné hrdelní zločiny. Zřejmě ti viselci působili natolik odstrašujícím dojmem, že se i rodilí lotrasové přemohli a raději se chovali slušně.

„Hej, Přemku, dej mi pivo a chci poctivou míru!“

„Už se to nese, pane rychtáři. Ale musíte mi něco říci o tom zajetí krále.“

„Obávám se, Přemku, že o tom nevím o nic víc než ty. Takže mě, prosím, nech v klidu posedět. Už mě ze všech těch strašných zvěstí bolí hlava.“

„Jak je ctěná libost, rychtáři.“

Jestliže si dal hostinský říci, jiné už to bylo s hosty v Černém pivovaru. Jakmile Jakuba spatřili, hned si chtěl k němu každý přisednout a vyptávat se ho na všechny ty převratné události. Vždyť král se do zajetí nedostává každý den a kdo jiný než rychtář, vzhledem ke svému postavení jistě dobře informovaný muž, bude vědět podstatně více než kdokoliv jiný.

„Co tomu říkáte? Co myslíte, že se teď stane? Prý chce Rožmberk královu hlavu,“ vemlouvavým hlasem se na Protivu obrátil koželuh Martin řečený Od břehu a hned se k němu přidali švec Aleš a řezník Jáchym Voháňka. Dva sedláci, kteří sem přivedli voly na trh, hned zpozorněli, vstali a pozorně postávali co nejblíže rychtářovu stolu, aby jim neuniklo třeba jen slovíčko. Sice neznali Jakuba, nicméně usoudili, že to bude nějaký důležitý pán, když se na něho všichni obracejí s otázkami.

„Chlapi, neblázněte. Vždyť já toho vím stejně jako vy.“

„Ale rychtáři, vždyť se přece znáte s nejvyšším purkrabím…“

„Bývávalo. Znám se s panem Jindřichem Škopkem z Dubé, protože jsme spolu sloužili ještě císaři a králi Karlovi blahé paměti. Ale dneska? Nejvyšším purkrabím je teď pan Oto z Bergova, kterého jsem snad v životě neviděl…“

„Jen nebuďte zbytečně skromný, rychtáři,“ ozval se řezník Voháňka. „Vždyť se znáte také s podkomořím Zikmundem Hulerem…“

„Ach s tím?“ Jakub se musel usmát. S Hulerem si nikdy do oka příliš nepadli, spíše naopak, a navíc byl Protiva přesvědčen, že měl prsty v náhlé smrti jeho přítele Wernera Sturma. Ale to byla už dávná historie. „Přátelé, pan Huler bude nyní rád, když si zachrání svůj tučný krk.“

Všichni kolem stolu se hlasitě rozesmáli.

„Šéfe,“ ozval se náhle ode dveří hlas biřice Maříka Polendy. „Je zle!“

Mařík se hloučkem zvědavců protlačil až k Jakubovu stolu, byl zadýchaný a oči mu svítily vzrušením.

„Copak se děje?“ zeptal se ho otráveně rychtář a honem se napil z korbele, který před něj postavil hostinský Přemek. Tušil, že je to možná na delší dobu poslední doušek v klidu vypitého piva.

„Lidé se houfují a chtějí táhnout na hrad zachránit krále. Na Starém Městě už vyzvánějí zvony na poplach.“ Maříkův hlas se chvěl samým rozčilením.

„To jim neumíš říci, aby neblbnuli?“

„No jo, ale když je vede sám purkmistr Hanuš Zlatník. Možná bychom se také měli přidat…“ Biřic chviličku zaváhal v obavě, jak na to zkušený a znalý Jakub Protiva zareaguje.

„No když je to tak, pak se nedá nic dělat,“ povzdechl si rychtář, lítostivě pohlédl na nedopitý korbel piva, zvedl se od stolu, hodil Přemkovi drobnou minci a vydal se ke dveřím. Všichni jeho spolustolovníci včetně těch dvou sedláků, co na trhu prodali voly, ho následovali. Ven vyrazil malý hlouček vedený ustaraným rychtářem, kterému nebylo dvakrát příjemné, že jde v čele takového srocení. Nemohl tomu však nijak zabránit. Na stavbě kaple Božího těla se už nepracovalo a ze slanečkové boudy na ně volal Tomáš Fišmajstr: „Počkejte na mě, jen co zamknu krám, jdu s vámi osvobodit krále Václava. Dneska už stejně nic neprodám!“

K radnici došli právě včas. Purkmistr stál před podloubím, mával obnaženým mečem, což při jeho tučné postavě působilo spíše komicky než hrozivě, a křičel ke shromážděnému davu: „My, měšťané Nového Města pražského, vytáhneme na Pražský hrad a vyrveme Jeho Milost krále Václava z rukou zrádné šlechty. Hanba Rožmberkovi! Bůh zatrať červenou pětilistou růži!“ Když Hanuš Zlatník zpozoroval, že se tu objevil i rychtář, nadšeně zvolal: „Bůh tě pozdrav, Jakube. Tvých pádných paží bude teď zapotřebí.“

Všichni se zvědavě otočili na rychtáře a ten, aby je alespoň na oko nezklamal, položil ruku na jílec svého meče, což působilo velmi rozhodným dojmem, a rozvážným krokem prošel uličkou mezi davem, jenž se před ním rozestoupil, až k purkmistrovi. Hanuš chtěl něco hlasitě zvolat, ale Protiva se k němu naklonil a cosi mu rychle pošeptal do ucha. Purkmistr poté rychle zastrčil svůj meč do pochvy a oba zmizeli pod radničním podloubím.

„Hanuši, to přece nemůžeš myslet vážně? To chceš skutečně šturmovat Pražský hrad?“ pustil se rychtář do purkmistra, jakmile spolu osaměli v radniční síni.

„Když potáhnou všechna města pražská?“ namítl Hanuš Zlatník. „Však já bych také Nové Město nevedl. Myslel jsem při tom na tebe a tvé zkušenosti.“

„Zvážil jsi skutečně všechno? Pokud vím, král byl zajat na příkaz nejvyššího purkrabího, kterého před tím sám panovník jmenoval. Jestli má někdo do celé věci co mluvit, pak je to především rodina Lucemburků. Ti ať posoudí, zda se Jeho Milost král Václav nějak nezpronevěřil dědictví svého otce císaře a krále Karla! Co se do toho mají měšťané co plést?“

Purkmistr se rozpačitě podíval na rychtáře a zamumlal: „Možná máš pravdu, ale když jsem viděl to rozhořčení lidí…“

„Zemská hotovost by nás roznesla na kopytech, sotva bychom se k hradu přiblížili. Kdo z měšťanů má kromě mne nějaké válečné zkušenosti?“

„Dobrá,“ zachmuřil se purkmistr. „Co tedy radíš?“

„Vyčkat. Králi Václavovi do té doby nikdo ani vlásek nezkřiví. A jestli dnes nebude mít po večeři konvici vína, jenom mu to prospěje.“

„No, když to říkáš ty…“