Alena Jakoubková

STARÝM LÁSKÁM NEVOLEJ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Alena Jakoubková, 2008

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2009

ISBN 978-80-243-4776-9

Petrovi,

který je vzorem pro všechny mé kladné hrdiny.

„Když je ženská zamilovaná, je úplně blbá…“

(autorka tohoto románu)

Vzpomínka na modré oči

v srdci jiskra vzplane…

Ten chlap, co ho miluješ,

ten tě stejně zklame…!

„Lauro, tohle prostě nesmíš udělat,“ křičela na mě moje maminka a vytahovala při tom z mého kufru šaty, které jsem tam předtím v rychlosti halabala naházela. „Nemůžeš pořád jen před něčím utíkat…“

To byla jasná narážka na mé manželství. Přešla jsem ji, protože všechny argumenty, které jsem mohla vytáhnout z rukávu, moje maminka už nejmíň stokrát slyšela a nevšimla jsem si, že by na ni udělaly nějaký dojem. S nijak zvlášť úspěšně předstíraným klidem jsem vzala mamince z ruky svůj parádní černý mohérový svetr a hodila ho zpátky do kufru.

„Mami,“ řekla jsem velice tiše, „já tu prostě nemůžu zůstat… Tahle situace nemá žádné férové řešení…“

„Není na tobě, abys to řešila,“ pravila maminka. „Dej Pavlovi šanci, aby se rozhodl sám.“

Chudák maminka. Myslela si, že mám strach, aby si Pavel nevybral tu druhou. Jenže to mě netrápilo. Tedy – trošku taky, samozřejmě… Ale ať už by si vybral kteroukoli z nás – nevolil by jen ženu. A když jsou ve hře děti, ztrácím sílu bojovat.

„Ten zatracený zámek nám byl čert dlužný,“ pronesla maminka nelogicky. Jenže to byl její nápad, chtít ho zpátky. A já nemohu dopustit, aby mi maminka vzala mé už několik dní delikátně hýčkané pocity viny. Utápěla jsem se v nich přímo s rozkoší, bylo to lepší, než myslet na to, co mě čeká.

Ten vysoký kluk s modrýma očima mi nesešel z mysli – po celých těch dlouhých dvacet let. Možná to bylo tím, že mi bylo tenkrát deset… nebo dvanáct…? A že mě nestačil zradit. Nebo podvést. Jo, to bude tím věkem. Ale stejně… Jeho telefonní číslo mě pálilo v dlani.

Jasně že jsem mu mohla už dávno zavolat. Ale nikdy mě nenapadlo nic dostatečně chytrého, co bych mu řekla. (Jé, zrovna jsem našla tohle číslo, ani nevím, komu patří…)

A stejně, telefonní číselný systém prošel od té doby několika zásadními proměnami – ergo, je víc než pravděpodobné, že to číslo vede leda do pekla. Do pekla zapomnění… Jenže ten kousek papíru přežil stěhování z Prahy do Londýna, z Londýna do Skotska a teď ho zase žmoulám v ruce – papírek se vrací domů.

Letadlo společnosti British Airways zakroužilo nad městem. Naklonila jsem se k okénku a poprvé po dvaceti letech se opět zahleděla na své rodné město. Od té doby, co jsem odsud naposledy odjížděla, s maminkou a malinkatou taškou, do které se sotva vešlo mé spodní prádlo – všechny své poklady jsem tu tenkrát musela nechat – jsem je mnohokrát viděla na fotografiích i ve filmu, vím, že doznalo podstatných změn, ale dneska to bylo docela jiné podívání. Dnes jsem se vracela… Domů??? No to těžko. Tohle přece žádný domov není. Můj tedy rozhodně ne.

Nejspíš bych se sem nikdy nevrátila, dokonce ani kvůli Pavlovi ne, kdyby nebylo maminky. Vzpomínka na Pavla, ač jsem si ji nostalgicky uchovávala v srdci, tak, jak to my ženy po tisíciletí naivně činíme v mylné představě, že muži jsou nastaveni stejně, přece jen mírně vybledla, jsouc zastřena

čerstvějším nátěrem: na manželství s Erikem bych zapomněla ráda, ale Erik a jeho milostné eskapády se derou do popředí a spolehlivě převálcují všechno, co zavání romantikou…

Mamince ale tady v restituci vrátili její rodný dům, vlastně… je to spíš takový malý zámeček… Patřil její rodině hezkých pár století, dokud ho před padesáti lety stát podle práva (sic!) nezabavil ve jménu strany a lidu. Já o ten dům moc nestojím, je krásný, to ano, mnohokrát jsem tam byla, s maminkou a babičkou, ale je to jen… dům, kam jsme si musely koupit vstupenku, abychom do něj mohly vejít.

Můj opravdový domov je Lonegan, starý dům na západním pobřeží, dům mého otce, jedna z nejstarších dosud obydlených starobylých skotských tvrzí. Jeden z otcových, a tedy i mých předků – James Weldon – ho postavil někdy v polovině třináctého století. Dům byl několikrát přestavěn – nebo spíše „dostavěn“ – a nese stopy skoro každého svého majitele. Také já jsem chtěla dům poznamenat svou přítomností, proto jsem nechala před sedmi lety zmodernizovat kuchyň, k velké radosti své hospodyně. Stálo to spoustu peněz, protože jsem si přála zachovat její tradiční ráz, ale to mi nevadilo. Praskly na to honoráře z mých dvou posledních knih, ale kuchyň stojí za to!

Ovšem, každá myšlenka, která mě odvede od toho, kam teď mířím, je dobrá… To jsem celá já a moje léty osvědčená pštrosí politika. Jenže mě opravdu trochu děsí návrat do země, kde jsem se narodila. Nemohu sem však dost dobře maminku poslat samotnou. Prostě jsem jí musela nabídnout, že vyřídím všechny ty komplikované formality a postarám se o to, aby byl dům před jejím příjezdem obyvatelný.

Maminka se sem totiž chce vrátit. Natrvalo.

Maminka se tu, stejně jako já, narodila, ale na rozdíl ode mne to tu miluje. Nikdy na svou vlast nezapomněla, a ačkoli si na Skotsko zvykla, je jí tam zima a chybějí jí tam jabloně…

Poznala jsem petřínskou rozhlednu a obdivovala stříbrnou stužku řeky obkrouženou řádkou mostů postavených v rozmanitých slozích. Jo, to město je pěkné… Pro mě však jen jako turistická lokalita, nikoli domov.

Obrovské jambo hladce přistálo na betonové ploše a přibližovalo se k příletové hale. Nervózně jsem stiskla v rukou obrovskou stříbrnou kabelu, jako obvykle napěchovanou hromadou nezbytností. Ačkoli mě na londýnském velvyslanectví ujistili, že mé vstupní vízum je v pořádku, uvěřím tomu, teprve až se moje noha dotkne pražského chodníku… A přitom mi žádný policajt nesklapne ruce želízky.

Celník za přepážkou si bez zájmu prohlédl můj britský pas a vrátil mi ho s přáním hezkého pobytu v Praze. To mě mile překvapilo. Žádné vězení. Ufff. Našla jsem správný karusel a počkala si na kufry. Venku před letištní halou jsem se rozhlédla po taxíku a řidiči udala adresu: „Hotel U tří pštrosů, prosím. U Karlova mostu,“ dodala jsem zbytečně. Tenhle hotel mají pražští taxikáři uložený v kolonce šidit, co nejvíc ošidit.

Taxikář mi otevřel zadní dveře. Četla jsem v něm jako v otevřené knize: pořád ještě je trochu na pochybách… Jasně: vypadám sice jako cizinka a očividně jsem přiletěla tím letadlem z Londýna, ale moje čeština je až příliš dokonalá. Zase na druhou stranu ten procovský hotel… No, určitě si pomyslel, zkusím to na ni a uvidím, co to udělá…

Uvelebila jsem se na zadním sedadle. Cestou k hotelu jsem se zvědavě rozhlížela, očima hledala známá místa, místa, která tolik miluje moje maminka. Místa, která mi připomínají dětství a babičku. Jenže cesta ucpanou a hlučnou Evropskou třídou mi neevokovala nic, od Prašného mostu jsem Hradčany ani nezahlédla, Letenská pláň mi připomněla televizní přenosy z Prvního máje – tedy nic, co by mi rozklepalo kolena… V Praze je jediné místo, které pro mě něco znamená a kam chci doopravdy jít – babiččin hrob na břevnovském hřbitůvku.

Před hotelem jsem zaplatila taxikáři tu nehoráznou sumu, již požadoval, ale neměla jsem náladu se s ním dohadovat. Když jsem si všimla spokojeného úšklebku na jeho tváři, chtělo se mi na něj vypláznout jazyk. To přinejmenším. Pochopitelně jsem se této malé radosti vzdala. Jsem přece anglická lady a jemně vychovaná dáma, vzpomněla jsem si na matčiny nejčastější argumenty z dob dospívání, kdy mi mantinely, vytyčené rodinou, vadily nejvíc. Z hotelu vyšel hotelový zřízenec a ujal se mých kufrů. Následovala jsem jej k recepci.

„Ó, madam, hau ár jů?“ pozdravil mě s příšernou výslovností recepční, který sice na první pohled vypadal uhlazeně, ale z jeho chování a pohledu jsem vycítila jistou vyzývavou drzost, která mě znechutila. V duchu jsem si povzdechla: No nazdar, tak takhle teď vypadá ta maminčina vymodlená vlast… Antipatii jsem ale potlačila a usmála se. Proti své výchově sice rebeluju, ale nedokázala jsem ji nevstřebat. Maminka by měla radost, pomyslela jsem si, obrnila se proti dalším projevům devótnosti a navrhla:

„Můžeme mluvit česky.“

Výraz recepčního ztratil na podlézavé vstřícnosti.

„Ano, jistě, odpověděl, vzal z mých rukou britský pas a řekl: „Pokoj číslo 122, paní.“ Neodolal, aby mě urážlivě nepopíchl: „Pokoj stojí dvanáct stovek za noc.“

Nijak jsem na to nereagovala, vzala si klíč a vydala se ke schodům. Oddechla jsem si, když jsem osaměla ve vkusně zařízené čtvercové místnosti. Výhled z okna byl fascinující. Byla jsem ráda, že jsem se rozhodla právě pro tento hotel, který doporučují britské cestovní agentury.

Slunce v pozdním odpoledni vrhalo na hladinu řeky dlouhé stíny, zalévalo teplým světlem budovu Národního divadla a lidé přecházející po Karlově mostě vzbuzovali dojem, že se tu zastavil čas. Pociťovala jsem štěstí a smutek zároveň. Stokrát mohu být Skotka – tady v tom městě jsem se narodila. A chtěla jsem se o své pocity s někým podělit.

Znám tu jen jednoho člověka.

Konečně jsem našla záminku vytočit to číslo. Je to pochopitelně jiné číslo, než jsem si zapsala před dvaceti lety do linkovaného notýsku. Ale v dnešní době je maličkost zvednout telefon, vytočit číslo na informační linku a… A zbrusu nové číslo, napsané tentokrát v luxusním záznamníku s deskami z krokodýlí kůže – dárek mého bratrance Jamese k loňským Vánocům – je připraveno k použití.

Přešla jsem k telefonu a zvedla sluchátko.

Číslo jsem klidně mohla vytočit po paměti, zjistila jsem si ho už asi před měsícem, pečlivě zapsala a opakovala si ho celou cestu letadlem. Pro jistotu jsem ale nahlédla do sešitku. Chtěla jsem mít jistotu – a snad také trochu oddálit tu chvíli…

Slyšela jsem, jak na druhém konci města telefon vyzvání, a třásly se mi ruce. Zatraceně, co když na mě zapomněl…???

„Pech,“ ozvalo se najednou v telefonu.

Byl to hluboký mužný hlas. Líbil se mi. A ačkoli zněl jinak než tenkrát, něco v jeho zabarvení… v rozhodném tónu…

Nadechla jsem se, ale než jsem stačila cokoli vykoktat, hlas v telefonu netrpělivě zaburácel:

„No tak, je tam někdo…?“

Usmála jsem se. Teď už jsem měla jistotu. Jo, je to on…!

„Pavle, to jsi ty…?“ Byla to však zbytečná otázka, kterou jsem musela vyslovit, abych si nezadala. Moc dobře jsem ten hlas poznala, i když byl o dvacet let starší, než když jsem ho slyšela naposledy.

„Kčertu, kdo… To snad není možný… Lauro, jsi to ty…? Lauro…!“

Poznal mě!!!

Byla jsem šťastná.

Náhodou jsem v té chvíli pohlédla do zrcadla na druhé straně místnosti – a viděla jsem výraz ve své vlastní tváři. Vypadala jsem jako blažený idiot.

„Ano, jsem to já,“ řekla jsem, jak nejklidněji jsem v té chvíli dokázala. „A chtěla bych tě vidět.“

Ufff… Tak jsem to udělala.

Pavel vystoupil z tramvaje na Újezdě a pospíchal Kampou k Lichtenštejnskému paláci. Laura… Bože, neslyšel o ní dvacet let… Ne, skoro jednadvacet. Byli ještě děti, když se viděli naposledy a tehdy… No, když odjela, tehdy si myslel, že ji už nikdy neuvidí… Laura odjela do světa, z kterého, jak se tenkrát zdálo, nebylo návratu. Čas od času si na ni vzpomněl… Hlavně teď, když se změnila politická situace…

Říkal si, že by ji možná mohl vyhledat. Zajímalo ho, co se s ní stalo. Byla to jeho nejlepší kamarádka, tehdy, ve škole. No… a taky tak trochu jeho první dětská láska… No, tak trochu…

Jenže nevěděl, kde by měl s pátráním po ní začít. Samozřejmě se ve škole rozkřiklo, že Laura Weldonová utekla s maminkou do Anglie. Ale to mohly být jen dohady. Nebylo, koho by se mohl zeptat – a bylo bezpečnější se nevyptávat. Věděl samozřejmě, že Lauřin otec byl Angličan – takže bylo logické, že odjely tam, kde jistě mají hromadu příbuzných… Kam jinam by se Lauřina maminka mohla rozjet?

Když byl krátce po sametové revoluci se zájezdem v Londýně, zkusil telefonní seznam, ale Weldonovy tam nenašel. Respektive – bylo jich tam dost, ale žádná Laura ani Alexandra. Jistě… Laura se mohla vdát. Když selhaly Žluté stránky, Pavel to jednoduše vzdal.

A teď mu najednou Laura po všech těch letech, kdy myslel, že už ji nikdy neuvidí, zavolá a jakoby nic řekne: „Chci tě vidět.“

Poznal ji hned, jak ji uviděl. Na chvilku se zastavil a pozoroval ji, jak přichází od Karlova mostu a rozhlíží se kolem sebe. Vypadala nádherně. Vznešeně…? To bude ono. Vznešeně a luxusně… Cize… Vůbec ne jako ostatní ženy, které právě spěchaly okolo s rukama plnýma nákupních tašek a zmítajících se potomků.

Měla na sobě černé šaty dramatického střihu a nápadné stříbrné šperky. Černé lodičky na převysokých jehlových podpatcích. Světlé vlasy si svázala do ledabylého uzlu, z něhož jí ovšem trčely neposlušné pramínky do všech světových stran. Vypadala jako filmová hvězda. Každý, koho míjela, na ni civěl a každý se za ní ohlédl… Pavel na okamžik zalitoval, že si nevzal sako, ale rychle na to zase zapomněl. Přiblížil se k Lauře, která si ho mezitím všimla a plaše se usmívala. Ten nejistý úsměv mu skoro zlomil srdce. Těch dvacet let bylo najednou pryč.

Stáli jsme proti sobě a vzájemně si hleděli do tváře. Dva cizí lidé se společnými vzpomínkami. Muž přede mnou byl vysoký a velmi štíhlý, pohledný, jak jsem si ho pamatovala, ale oblečený byl stejně příšerně jako všichni lidé kolem… Kam na ty hadry chodí…?

Pak Pavel vztáhl ruce a lehce mě objal a políbil na tvář. Řekl:

„Nemyslel jsem si, že tě ještě někdy uvidím. A jsem rád, že jsem se spletl.“

Promluvil kultivovaně, v tomhle se tedy nezměnil, jak jsem si tehdy myslela, naštěstí… No, teď vím, že by pro mě bylo lepší, kdyby se ukázalo, že z Pavla vyrostl grázlík s IQ zaznamenatelném v záporném čísle. Srdce mi poskočilo. Samým štěstím jsem málem upadla do mdlob. Byla jsem (a jsem pořád…) strašně pitomá.

Podařilo se mi však zmobilizovat všechny síly a jakžtakž si zachovat tvář: „Zapomněl jsi, že existuju, viď,“ pronesla jsem s hlavou nakloněnou ke straně a vrhla na Pavla takový ten jako nedůvěřivý pohled. Jako že by mi to bylo úplně jedno. Pche…! Samozřejmě jsem mu ale jeho slova věřila do poslední tečky. Navždy zabedněná a naivní jako jehně.

„Moc se mnou nekoketuj, krásko,“ zavrkal na mě (vůbec mi to nepřipadalo idiotské…!!!) a navrhl: „Půjdem do Savoye. Kafe tam vaří opravdu dobré a k tomu můžeme dostat štrůdl se šlehačkou.“

Vedl ji zpátky přes Kampu, odkud před chvílí přišel. Zvolil cestu blíž k Čertovce, protože tudy chodilo méně lidí, a pokládal Lauře zdvořilostní otázky, které se v podobných chvílích očekávají. Jakou měla cestu, kdy vlastně přijela, jak dlouho se zdrží… No, to poslední ho vlastně dost zajímalo. Teprve když usedli k malému stolku u okna vyhlášené kavárny a objednali si kávu a štrůdl, dostali se k tomu, co Pavlovi leželo v hlavě od chvíle, kdy uslyšel v telefonu její hlas:

„Proč ses vrátila…?“

„Chci zpátky náš dům. Víš, maminka… no, není na tom, co se týká zdraví, už moc dobře. A celá léta mluví o tom, že by chtěla dožít doma. No a teď… teď to vypadá, že by snad mohla.“

„Přijela jsi tedy prozkoumat možnosti,“ pronesl Pavel nahlas, ale pomyslel si, že tahle Laura, to už není ta dívka, kterou proháněl po školním hřišti. Laura ve vybledlých modrých vytahaných trenkách a příšerném bílém tričku, povinném to cvičebním stejnokroji v socialismu vychovávaných dětí – nad anglickými školními stejnokroji se ohrnoval nos, ale v tělocvičně, to asi mělo být něco jiného.

Pavel si dodnes pamatoval, jak těžce se tehdy bílá trička sháněla. Respektive si pamatoval, jak o tom maminka doma pořád mluvila a zlobila se, kdykoli nějaké potrhal. Nu, tohle opravdu nebyla ta Laura Weldonová, jejíž maminka uklízela kanceláře a po večerech, aby si ještě trochu přivydělala, myla nádobí v hospodě Na rozcestí. Jediná Laura, kterou zatím poznal a kterou si pamatoval.

Tohle je ovšem úplně jiná Laura – Laura Weldonová, extravagantní krasavice a majitelka zámku a bůhví čeho všeho ještě. Angličanka. Rozhodně víc než Češka, teď už tedy zcela určitě. Nositelka jména stejně vznešeného, jako je nepochybně její rodokmen. Pavel věděl, že oba Lauřini rodiče pocházejí z aristokratických kruhů. Měl bych mít radost, ale nemám, říkal si v duchu zahanbeně. Zastesklo se mu po té staré dobré Lauře s copánky bez té zatracené (nebo zatraceně provokativní…?) aury vznešenosti, která se jí teď vznáší nad hlavou jako bublina. Z téhle Laury měl obavy. Ale strašně se mu líbila. Aby řekl pravdu, byl z ní úplně paf…

„Ale ne, možnosti…“ probral ho z myšlenek Lauřin hlas. „To už za nás všechno vyřešil matčin právní zástupce.“ Laura se mile usmála a Pavlovi zvlhly dlaně. Já jsem přijela, abych dům převzala.“

Tohle ho překvapilo. „Takže tys ten zámek dostala nazpátek…?“ Pavel nazval nemovitost pravým jménem. Ohromilo ho to. Na tom zámku byl několikrát… Se školou a pak i v dospělosti, jen tak na výletě… protože byl zvědavý a protože myslel na Lauru.

„No jo. Tedy, dostala ho maminka. Vždyť patřil její rodině po léta. I všechno kolem. Ona ale požádala jen o dům. Chce tu prostě bydlet. Stýská se jí. Maminka se ve Skotsku nikdy doopravdy necítila doma.

„Jsi tedy asi strašně bohatá…?“ Pavel to pronesl tak naivně, že se Laura musela zasmát.

„No, bohatá… To snad ani ne. Moje rodina v Anglii relativně bohatá je, když to tak chceš vnímat… Vždyť víš, z jaké rodiny pocházel můj otec. Všechny ty pozemky ve Skotsku a tak… Ale to neznamená, že nemusíme pracovat. Majetek zavazuje.“ Laura zavrtěla hlavou, aby tak dala najevo, že to nepokládá za důležité. „Já jen chci, aby maminka dostala zpátky dům, ve kterém vyrůstala. Vždyť já tam ani nikdy nebydlela, zámeček nám zabavili dávno předtím, než jsem se narodila.“

„Ale, vzpomínám si,“ připomněl jí Pavel, „žes mi vypravovala… Vy jste tam jezdili na výlety, ne…?“

„No, každý rok,“ přitakala. A pak se rozesmála. „To víš, já byla dítě, mně to bylo skoro jedno… Tedy – jasně že bych byla mnohem raději bydlela na Steenbergu než v Břevnově, už jen ta romantika…“

Pavel ji přerušil: „A jak by byla Jelena zezelenala závistí…“ při té představě se slastně usmál.

„Jelena…“ Laura se rozesmála… „Málem jsem na ni zapomněla… Nevíš, co vlastně dělá…?“

„Myslím, že je někde na ministerstvu.“

„I teď…?“ podivila se Laura. „To ji nevyhodili…?“

„Jsi naivní jako jehně, ani se nepokoušej pochopit, jak to teď tady chodí,“ Pavel se cynicky ušklíbl. „Raději mi řekni, jak to máte s tím vaším zámkem.“

Laura řekla: „To není žádný zámek. A… tehdy jsem tomu moc nerozuměla, to si snad dovedeš představit. Ale pro maminku bylo obrovské zadostiučinění dům navštěvovat, a dopřávala si to i s babičkou každý rok. Pokaždé pro nás tři koupila vstupenky a s hlavou vztyčenou procházela všemi těmi sály za průvodcem, opravovala jej, když něco řekl nepřesně… My s babičkou za ní jen poklusávaly… A přidávala další a další podrobnosti o své… o naší rodině.

A vždycky jsme s sebou vezly spoustu dobrot pro daňky, chované v zámecké oboře. A po návratu si doma s babičkou uvařily velké hrnky kafe a plakaly,“ vzpomínala Laura. „Ale přesto, každý rok jsme se tam vracely… Byla v tom nějaká podivná síla, nevím… Něco, co asi musela dělat. Jako by se chtěla připomínat.“

„A ty,“ zeptal se Pavel, „ty se tedy teď přestěhuješ do Čech?“

Laura se zarazila. „Ne… to asi ne… Co tě to napadlo? Jak bych mohla? Mám ve Skotsku závazky… Domov i práci. Ale část roku tady možná budu s maminkou. Zatím jsem o tom nijak podrobně nepřemýšlela. Vrátit se sem ale určitě nechci, na druhou stranu tu bude bydlet maminka… Teď ji sem chci hlavně co nejrychleji přestěhovat a pak se uvidí.“ Podívala se přes stůl na Pavla. „Pořád mluvíme jen o mně. Teď jsi na řadě ty,“ nařídila mu přísně.

„No, ze mě se asi zámecký pán nestane,“ řekl zlehka.

Laura tu poznámku ignorovala.

„Jsi ženatý,“ vypálila na něj přímo, protože ji to hodně

zajímalo.

„Ne. Tedy, už ne.“ Protože na něj Laura vyčkávavě hleděla, neochotně pokračoval: „Oženil jsem se, když mi bylo čtyřiadvacet. Hned po škole. No, a zatímco jsem si kroutil ten rok vojny, moje manželka si za mě našla náhradu.“

„Ach, to je mi líto,“ prohodila Laura.

„Už je to pryč. Tohle mě nemrzí, víš? Horší je, že se málo vídám se synem. Honzíkem. Rozvedli jsme se, když mu bylo půl roku. Je těžké navazovat v takové situaci rodičovské vztahy. Ale snažím se. A co ty?“ obrátil rychle řeč zpátky k ní.

„Podobně jako ty, také mám za sebou jedno nevydařené manželství,“ svěřila se. „Ale nemám dítě. Bohužel.“

„Nějaký problém,“ nadhodil Pavel lehce.

„Ano. Můj manžel… no, Eric děti nechce.“

„Proto jste se rozvedli?“ zeptal se účastně Pavel.

„Ale ne,“ odmítla to Laura. „Rozvedli jsme se, protože si Eric našel jinou ženu… tedy… každou chvíli jinou, abych řekla pravdu.“

„Aha,“ pronesl udiveně Pavel. Tohle tedy nechápal. Jemu se Laura zdála překrásná. A tak sexy… „No, to muselo být pro tebe těžké.“

„Přinejmenším to důkladně pošramotilo moje sebevědomí,“ připustila, ale usmála se, aby to přiznání trochu zlehčila.

„A teď… Žiješ sama?“

„Ano. A ty?“

Pavel se usmál. „No, vlastně ano.“ Nechtělo se mu mluvit o Kristýně. A koneckonců on s ní nežije, jen s ní… chodí…? A o tom Laura nemusí vědět.

„Takže… Ještě se uvidíme…?“

„Určitě. Jak dlouho tu zůstaneš, Lauro?“

„To nevím přesně, asi teď budu hodně jezdit sem a tam. Ale vlastně tu budu… Přinejmenším do té doby, než dám dům aspoň trochu do pořádku. To víš, musím hodně věcí zařídit, a teprve pak přivezu maminku, to mi určitě potrvá pár měsíců.“

„Lauro, co vlastně děláš… Myslím… Pracuješ vůbec…?“ Když Pavel viděl její výraz, rychle se opravil: „No, když jen tak klidně můžeš opustit zaměstnání a pár měsíců pobývat v Praze…“

„No ty máš teda představy o té naší aristokracii!“ Laura se tvářila skoro pobouřeně. „To víš, že pracuju. Mám takové malé nakladatelství.“

„Takže podnikáš…?“

„No, někdy mám pocit, že spíš sponzoruju. Ale strašně mě to baví. A také sama knihy pro děti píšu. A co děláš ty?“

„Jsem zubař.“

„Ale ne,“ Laura se upřímně otřásla. „Ty sadisto.“

„Hele, nech toho, až tě rozbolejí zuby, budu ti dobrej…“

„Až mě rozbolejí zuby, vezmu si prášek,“ prozradila Laura svou nejoblíbenější léčebnou metodu, kterou praktikovala na jakýkoli zdravotní problém.

Moje první cesta druhý den ráno nevedla na úřad, ale na hřbitov. Babička zemřela pouhý rok před tím, než se mně a mamince podařilo s pomocí příbuzných odjet do Anglie. Pohřbily jsme ji na malém břevnovském hřbitůvku za kostelem svaté Markéty. V květinářství na hlavní břevnovské třídě jsem si nechala uvázat obrovskou kytici čajových růží, které babička tolik milovala. Vázu z čirého skla jsem koupila už včera v hotelové prodejně… Byla drahá, ale zalíbila se mi na první pohled – a neměla jsem chuť shánět někde nějaký obchod…

Když jsem vystoupila z tramvaje, udivilo mě, že to tu poznávám. Jako by se tu zastavil čas… Ale abych byla upřímná, pohled na půvabnou siluetu břevnovského kostela mě nechal docela klidnou. Vykročila jsem prolukou mezi domy, našla schodiště usnadňující cestu z kopce, přešla širokou hlučnou silnici, po níž se hnala řada aut, a na chvíli jsem se zastavila, abych přece jen obdivovala věž kostela sv. Markéty, který tu nechal postavit Vojtěch Slavníkovec. Gotická bazilika vyhlížela impozantně, ale nepřijela jsem do Prahy, abych navštěvovala historické památky.

Minula jsem širokou bránu do klášterního komplexu a vydala se do kopce kroucenou silnicí lemovanou z jedné strany vysokými platany. Byla to zvláštní chvilka. Na babičku se pamatuju moc dobře… a vlastně se mi po ní nikdy nepřestalo stýskat.

Prošla jsem malou brankou ve zdi a podle plánku, který mi namalovala maminka, jsem se vydala cestičkou mezi hroby. Po chvilce tápání jsem babiččin hrob objevila. Malý náhrobek, krytý kamennou deskou, a jednoduchý nápis:

Anna Eleonora Maria Isabela Steenbergová

1899–1967

Ometla jsem papírovým kapesníčkem kamennou desku a položila na ni vázu s růžemi. Pak jsem si sedla na kamenný lem protějšího hrobu, protože nikde kolem jsem neviděla lavičku. Dlaně jsem přitiskla na kamennou desku babiččina hrobu.

Cítila jsem, jak mi po tváři stékají slzy… Vzpomínala jsem na babičku a v duchu jí vyprávěla o Skotsku, o Loneganu, o mamince. Plakala jsem, ale byly to slzy plné šťastných vzpomínek. Nebyla v nich už ta dávná bolest, kterou jsem si ještě tak dobře pamatovala. Napadlo mě, že teď bych mohla babiččin popel konečně pohřbít na Steenbergu, vedle dědečka. Tehdy, když babička zemřela, to úřady nedovolily, ačkoli maminka rozdávala úplatky na všechny strany. Musím se o tom poradit s maminkou.

Bylo zvláštní blížit se k domu, který pro maminku tolik znamená. Pronajala jsem si auto, protože jsem tam chtěla jet úplně sama. Několik let stará škodovka byla hlučná a nepohodlná, ale v půjčovně jiné auto tak narychlo nesehnali. Nejspíš vůbec neměli, ale chlapíkovi, který mi auto předával, to bylo možná trapné přiznat. Klíče od Steenbergu, které mi předal právník, jsem si pečlivě uložila do kabelky, ale mamince o tom, že už ty klíče mám, jsem zatím nic neřekla. Na to je ještě dost času.

Právník mě sice ujišťoval, že dům je úplně v pořádku, dobře udržovaný, protože se o něj jako o historickou památku staral nějaký úřad, ale chtěla jsem se o tom raději nejdřív přesvědčit na vlastní oči. Z novin jsem věděla, že komunistické úřady na památky spíš zapomínaly… A z různých televizních dokumentů jsem na vlastní oči viděla, jak jsou některé – třeba i velmi staré a vzácné – stavební památky zdevastované.

Z vyprávění méně šťastných restituentů, svých krajanů, jsem věděla o případech, kdy v halách vyzdobených freskami předních českých umělců byly zaparkovány traktory nebo ustájen dobytek. Vlastně jsme měli štěstí. Z rozkazu zabedněných úředníků byly jiné vzácné starobylé stavby zaneřáděny necitlivými stavebními úpravami nebo přítomností armády – proměněny na kasárna se nejrychlejší cestou pro pracovávaly k totální demolici.

Z Prahy jsem se vydala na severovýchod, a přestože rozhrkaná kraksna dávno zapomněla, že pravá nožní páka obsluhuje plyn, za slabou hodinku už jsem mohla zahnout ze silnice na vylágrovanou asfaltovou příjezdovou cestu. A najednou se přede mnou objevila černá zdobená kovová brána, zasazená do vysoké zdi, obehnaná z této strany okolo rozlehlého parku. Odemkla jsem si velkým klíčem, který možná držel v ruce můj dědeček, jehož jsem ale nikdy nepoznala. Umřel dřív, než jsem se narodila.

Vjela jsem na štěrkem vysypané nádvoří a zaparkovala auto kousek stranou od hlavního vstupu do domu. Pak jsem se vrátila k bráně a pečlivě ji za sebou uzamkla. Najednou jsem nedokázala potlačit pohnutí. Dnes ponejprv si nemusím koupit vstupenku, abych mohla vejít do domova své maminky. I když můj domov nebo rodný dům to v nejpřesnějším slova smyslu není, narodila jsem se, až když už mamin

ka s babičkou dávno bydlely v oprýskaném břevnovském činžáku.

Na chvilku jsem se zastavila a zahleděla na dům postavený v barokním stylu. Musela jsem obdivovat čisté linie stavebního slohu. Přemohlo mě dojetí. Stála jsem tam s rukama svěšenýma podél těla a slzy mi smáčely tvář. Vzpomněla jsem si na maminku, která se tohoto okamžiku dožila, a vzpomněla jsem si také na babičku, která už před lety umřela, a na tatínka, jehož jsem nikdy nepoznala, neboť umřel ve vězení pár týdnů před mým narozením. Kéž by se i oni mohli dočkat téhle chvíle.

Jenomže… Čas se vrátit nedá. Věděla jsem z vyprávění, jak moc to tady měl tatínek rád, přestože se sem nastěhoval, až když se oženil s maminkou, a bydlel tu s ní jen pár let. Vlastně bydleli střídavě tady a ve Skotsku. Tatínek miloval maminku a miloval Steenberg, a tak se nebránil trávit tu každý rok vždy pár měsíců. Maminka svůj domov zbožňovala, chladné Skotsko si nikdy nedokázala opravdu oblíbit, proto byla tak šťastná, že její manžel souhlasil s tím, že budou bydlet přes zimu tady. Otřela jsem si slzy. Jsem ráda, že alespoň maminka se dočkala téhle chvíle. Jaká ironie osudu, že po tatínkově smrti nakonec našla útočiště ve Skotsku, jeho na první pohled nehostinné vlasti. K nám však bylo Skotsko velmi pohostinné… Ale je pravda, pomyslela jsem si, že jak maminka může, pobývá v Londýně nebo v Cornwallu. Naše rodina má domy po celé Anglii.

Najednou už jsem měla vlastní sentimentality dost.

Přešla jsem těch pár metrů k širokým dvoukřídlým dveřím z na bílo nalakovaného dřeva, krásně vyřezávaným a zdobeným vybrušovanými skleněnými tabulkami, a zasunula do zámku novotou oblýskaný patentní klíč. Vedle dveří dosud visela zlatá cedule: Státní zámek Steenberg. Zdálo se to tak jednoduché. Otevřela jsem si a vstoupila do nádherné oválné haly, jejímž středem stoupalo schodiště, dvouramenné, velmi impozantní. Zavřela jsem za sebou dveře a rozhlédla se kolem sebe.

V hale stálo několik půvabných kousků nábytku ze šestnáctého století, jinak byla prázdná. Její nejkrásnější ozdobou byla podlaha vykládaná růžovým carrarským mramorem, po které jsem teď přešla k širokým proskleným dveřím vedoucím na terasu, za níž jsem viděla pěstěnou rozlehlou zahradu, architekturou připomínající parky francouzských zámků. Nemohla jsem si pomoct. Líbilo se mi tu, to ano, ale… Ale náš kamenný, studený hrádek ve Skotsku, z jehož věže dohlédnu až k mořskému pobřeží, tam, kde už dvacet let žiju… Můj opravdový domov je zkrátka a dobře tam.

Otočila jsem se. Jo, to bude v pohodě. Zahrada je kouzelná, dům se zdá v pořádku a maminka tu bude šťastná. To je důležité. Vyšla jsem po vyblýskaných mramorových schodech nahoru, abych se porozhlédla po vhodné ložnici. Díky pravidelným letním návštěvám jsem se tu docela dobře vyznala. Vybrala jsem si pokoj v pravém křídle zámku, bývalou babiččinu ložnici. Maminka se určitě bude chtít vrátit do té, kterou sdílela během těch několika málo let, jež jim tu byly dány, s tatínkem.