Jaroslav Kuťák

BOTA V PÍSKU

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Jaroslav Kuťák, 2008

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2008

ISBN 978-80-243-4929-9

Věnování patří mému bratrovi

Rád bych poděkoval přátelům, díky kterým tato knížka mohla vyjít:

Gražyně a Jirkovi Grundovým, Milanu Novákovi, Pepovi Kochanovi, Milušce Houskové, Pepovi Dostálovi, Stephanu Friedreichovi, Šárce a Vláďovi Junkovým, Luboši Savovovi, Jardovi Ruferovi, Vladimíru Kvardovi, Lucii a Jirkovi Strnadovým, Standovi Kosíkovi, Ivanu Valáškovi, Bohouši Venturovi, Aleně Sedláčkové a Otovi Doležalovi.

Příběhy a osoby v knížce jsou ryzí fikcí, která slouží čtenářské zábavě. Na golfových hřištích v Čechách se nikdy nestalo nic tak hrozného jako v této knize a určitě se nikdy ani nestane. Slibuju.

„Pošli to na grýn!“ řekl Jarda.

Martin zvedl hlavu a zamhouřil oči. Dvě stě metrů před sebou viděl kopec, připomínající vyhaslou sopku. Na jejích svazích zívaly jícny zasypané pískem. Nebo to byly dračí jazyky? Rozlitá láva? Sliz vesmírné nestvůry?

„Je daleko.“

„Zvládneš to, věř si. Správně bys měl být na grýnu druhou ranou, na pětiparu.“

„Ale tenhle je dlouhej. Ty se tam dostaneš druhou?“

„Někdy,“ řekl profesionál a popotáhl si kanárkově žluté kalhoty. „Když mi do zad fouká vichřice.“

„Teď nefouká.“

„Je opravdu dlouhej. Z bílých odpališť šest set metrů. Možná nejdelší jamka v republice.“

„To tam ale fakt nemůžeš bejt druhou… nebo jo, strejdo?“

„Říkám, že musí foukat do zad.“

Martin založil za míč. Zahrál dvě krásné rány a pořád ještě ležel příliš daleko od grýnu. „Nevěřím si, je to hrozná dálka.“

„Dals víc než dvousetmetrovej řízenej drajv. Dalších dvě stě metrů krásně trojkou dřevem. Tak čeho se bojíš? Dej jenom stejnou ránu jako tu předchozí. Nevadí ti, když si zavolám?“

„Ne,“ odpověděl Martin.

„Dík,“ řekl Jarda a zmáčkl nepřijatý hovor.

„Tak dobře,“ poznamenal Martin. Studoval druhý ročník obchodní akademie. Škola ho nudila, měl radši fotbal. Jenomže si při zápase poškodil vazy v koleně a s kopanou skončil. Dal se na golf. Vždycky mu šel, hrál několik let, ale teď mohl konečně začít naplno trénovat. Věnoval se mu otcův bratr, golfový profesionál. Už pár kluků v okolí se vzdalo kontaktních sportů, aby se nezranili. Pak by nemohli hrát golf i dva, tři měsíce a to je v Čechách čtvrtina sezony, a je-li dlouhá zima, i víc.

Profesionál přiložil telefon k uchu. Byl pátek odpoledne, hlásili se zájemci o golfový trénink na víkend.

„Srovnej držení, Marťas.“

Martin zvedl hlavu hole a zavrtěl trupem. Přes levé rameno se podíval ke grýnu. V dáli se hrdě rýsovaly obrysy hradu Kunětická hora, podle kterého mělo hřiště jméno. Minulý týden tam byl s Katkou. Teď mu neodpovídala na esemesky. Nadechl se a znovu zvedl hůl.

„Co je?“ zeptal se profesionál. „Tak už se přestaň bát. Maximálně budeš kratší, no. Tak to zahraješ na lay up, dobrej čip do grýnu a jeden pat, par máme v kapse. Tohle je dobrá pozice.“

„Já vím,“ vzdychl Martin. Cítil křeč v levé ruce, protřepal ji a znovu založil. Katka se mu posmívala. Vyznal jí lásku, nevěřila a smála se. Byla o dva roky starší, doufal, že ho pochopí spíš než mladá holka v jeho věku, ale chovala se úplně stejně. Šel do nápřahu a pustil to.

Míč letěl nádherně, obloukem zprava doleva a měl i dostatečnou výšku, Martin pozoroval, jak směřuje přesně doprostřed grýnu.

„Tak vidíš,“ řekl Jarda a posadil se do elektrického vozíku. „Nasedni, jedeme. Já ti říkal, že to zvládneš… Haló, Leo? Volals mi?“

„Asi tam nedolít,“ řekl Martin.

„Se neboj.“

„Leo?“

„Jo, čau Jardo,“ ozval se v telefonu jeden z Jardových golfových žáků. „Volal jsem. Musím se ti pochlubit, že jsem byl minulej tejden v bordelu.“

„No? Povídej.“

„Ty vole, vydělal jsem půl mega, tak jsme se šli rozšoupnout.“

„Bude v předním bunkeru,“ řekl Martin a zastrčil hůl do bagu na zádi vozíku. Potom si přisedl. Díval se za míčem a snažil se vyhnat Katku z hlavy. Profesionál šlápl na pedál. Vozík se nehlučně rozjel.

„Nebude, Marťas.“

„Strejdo, promiň, ale já vidím líp.“

„Ale já mám možná trochu lepší odhad… Leo?“

„Jo, ty zase hraješ, viď? Máš na mě čas?“

„Než dojedeme ke grýnu, tak povídej.“

„Ty vole, koupil jsem si Rusku, bejvalou gymnastku, dělala špagáty a… měla jí jak gumovou.“

„Hm…“ řekl Jarda a pootočil se k synovci.

Martin se díval k jezeru. Hřiště se rozprostíralo na ploše sto čtyřiceti hektarů na zkultivované skládce teplárenského popílku. V televizi se o tom ale nikdo nedozvěděl. Desetimetrová vrstva popílku na tak velké rozloze dokázala dělat pořádnou neplechu v okolních vesnicích. Za nevlídného povětří si vesničané připadali jako v pouštní bouři, i když skládku obklopoval zelený prsten lesního porostu a povrch byl stále plaven, aby se tolik neprášilo. Kdysi se údajně protrhla hráz a černá popílková řeka zaplavila nejbližší ves. Dnes už nic takového nehrozilo. Plocha byla zatravněná, okolí si mohlo oddechnout, ale jak už to v téhle zemi bývá, jako projev díků se z hřiště ztrácely bunkerové hrábě a ventily zavlažování. Myslivci byli ochotni vtrhnout na hřiště a střílet, protože leželo v jejich honitbě. Golfisté je nezajímali. A Katku nezajímal Martin, jak to tak vypadalo.

„Byl jsem z ní úplně vyřízenej,“ vysvětloval Leo. „Ty vole, já ji vojel asi čtyřikrát, koupil jsem si ji až do rána do sedmi. Úplně hotovej… za dvacet litrů.“

„Tím to skončilo?“ zeptal se Jarda.

„Ne, pak jsem s ní byl dvakrát přes den na obědě a odpoledne se mnou šla melouchem, vždycky za značkovej parfém se svěží vůní. Na tu mi šel.“

„Aby ses nám nevoženil, starochu!“

„To nehrozí. Včera jí skončilo turné a odjela za Leninem. Ale vo to nejde, budeš zejtra volnej?“

„Můžu bejt. Ale až tak ve čtyři.“

„Tak jo, potřebuju se protáhnout. Můj švih taky.“

„Dobře, Leo.“

„Tak zatím. Hezky si zahraj.“

„Dík,“ řekl Jarda a zaklapl telefon.

Přijeli k jamkovišti. Hřiště bylo báječně vytvarované, zvlněné a osazené trávou do navezené vrstvy hlíny. Mělo téměř sto bunkerů, které plnily jednak úlohu překážek, protože se většině hráčů z písku hůř hraje, ale také v mnoha místech představovaly záchranu, když zachycovaly míček na cestě do hlubokého lesa nebo jezera.

Vznik písečných překážek se datuje do golfového pravěku. Hra vznikala na skotském pobřeží na vodou tvarovaných, ovcemi spásaných travních plochách, které obývali králíci. Jejich nory postupně zaplavovala a rozšiřovala mořská voda a zanechávala v nich písek, přes který se muselo hrát.

„Tak kdepak jsme?“ zeptal se profesionál a vystoupal ke grýnu.

„Vidíš ho? Jsem na grýnu?“ zeptal se Martin. Ale taky se rozhlížel po bunkerech na svahu.

„Zatím ho nevidím, možná je v díře,“ odpověděl strýc a vykročil k vlajkové tyči. Když k ní došel, sklonil se k jamce. Už několikrát takhle našel míček. Vždycky v něm hrklo, byl to svátek. Polibek osudu.

„Tak co?“

„Není tu. Ještě se podívám za grýn, jestli ho nepřejel. Byla to přece krásná rána. Vidíš ho někde v bunkeru?“

„Ne.“

„Jestli tam je, může bejt zabořenej. Je tu hodně písku, někde až moc, musí si to nejdřív sednout, hřiště je mladý.“

Martinův strýc kráčel po zadním okraji jamkoviště a nahlížel do vysoké trávy. Míval dobrý pocit, když adeptovi golfu vysvětlil, co má dělat, a když poslušný žák překvapil sám sebe a zahrál hezký úder.

„Nerad bych tě v tom bunkeru viděl, jaks tu ránu cítil?“

„Letěla pěkně, ale nezasáhl jsem ji ideálně, strejdo. Přitopl jsem ji.“

„Takže kraťas?“

„Asi.“

„Nesmíš se houpat. Občas přenášíš váhu posunutím trupu doprava a pak to vyrovnáváš zhoupnutím doleva. Výsledkem je topnutá rána nebo patka. Jaks to cítil?“

„Možná na tu patku… zespoda.“

„Hm,“ řekl trenér a sestupoval k synovci. Tráva rostla na popílkovém podloží, jako by tu byla odjakživa. Nastěhovali se sem už i hraboši, až se s nimi greenkeeper musel prát. Odpovědí na pochybovačné názory ohledně nezdravých následků údajného obsahu zdejšího popílku byli i ptáci nad jezerem a kachny na hladině. Přes fervej přeběhly i srnky nebo zajíc.

„Krásný bunkery, co?“ řekl profík.

„Jo, to jo.“

Hřiště navrhoval australský designér. Do bunkerů vbíhaly oblé travnaté výběžky. Kdo přijel, byl nadšený. Hřiště jako z knížky o golfu, říkalo se. Jako na Floridě.

„Podle mě by měl bejt v tom prostředním,“ řekl Martin. Bunker měl ostrý protisvah, od kterého by se míč mohl odrazit a skulit dolů do hratelnější pozice, jenomže tady byl ještě poctivý, minimálně deseticentimetrový násyp.

„Máme dost času,“ řekl Jarda. „Nespěchej. Poslední turnajovej flight je před náma. Těm to bude trvat.“

„Před náma je turnaj?“

„Oslava osmnáctin dcery místního člena.“

„Helenka Cup?“

„Přesně.“

Obcházeli bunkery a nahlíželi. Míček nebylo nikde vidět. Vstoupit do bunkeru znamenalo vzít do ruky hrábě. Jedno ze základních pravidel golfového chování předpokládalo, že hráč po sobě nechá hřiště v lepším stavu, než v jakém na něj přišel. To se týkalo především písečných překážek.

Na následujícím čtyřparu se skupinka golfistů odebrala pod vysoké stromy vlevo a marně dohledávala neposlušný míček. Komerční turnaje jako tento byly společenskou akcí. Čím méně měli hráči golfových schopností, tím lépe si popovídali. Celodenní výlet.

„Případně si dropneš a dáš tréninkovou ránu.“ řekl Jarda. „Nic vážnýho se neděje.“

♦ ♦ ♦

Marie seděla nahá u počítače a ťukala do klávesnice. Sídlištní detektivní kancelář byla zamčená, přišli sem s Karlem o víkendu papírovat.

Soukromý detektiv Karel Schwarz vyšel z koupelny s ručníkem kolem holých ramenou. Byl si umýt hlavu.

„Marie?“

„Ano?“

„Už jsem ti řekl, jak jsi krásná?“

„Díky.“

Pohlédl ke dveřím kanceláře. Na Marii nebylo z ulice vidět. Seděla ve vzdálenějším koutě místnosti za pořadníkem. Zakrýval ji psací stůl a monitor.

„Máš ještě práci?“

„Už ne. Debatuju na skypu s kamarádkou. Opustil ji manžel.“

„Možná bychom si mohli zahrát devítku.“

„Beru.“

„Na Kuňce? Je nejblíž. A dáme si pak večeři?“

„Za deset minut?“

„Dobře.“

Marie se sklonila k obrazovce.

„Zamiloval se mi volejbalista…“ četla.

„Tomu nerozumím, prosím objasnit,“ odpověděla a poslala zprávu. Diskutování online na chatserverech nebo pomocí speciálního softwaru bylo na počátku třetího tisíciletí šlágrem. Šlo to zadarmo a v reálném čase.

„Manžel.“

„Zamiloval se kde, proboha?“

„O prodlouženém víkendu na přechodu Krkonoš potkal konečně ženu sportovkyni, která s ním sdílí všechny jeho koníčky a záliby, obdivuje ho, uctívá ho, vidí v něm horského vůdce.“

„A je jí 22?“

„Ne, 42, advokátka z Mělníka.“

„Tak to je dobrý, s advokátkou nikdo nevydrží… a on ti to řekl?“

„Rozvedená paní, se dvěma dětmi, která má ženatého přítele, schází se i s bývalým manželem, pak má dalšího ženáče na tenis a víkendy volné.“

Marie si povzdechla. Další případ rozbitého manželství v okolí. Nedostatek pokory. Karel zarachotil holemi. Napsala kamarádce odpověď: „Tak to ho brzy přestane bavit, dělení času a náklonnosti, tyhle mrchy znám. Advokátka? To je děs…“

„Přijel, ukázal nám ji na fotkách, pořád o ní básnil, jak spolu šlapali, já jí ještě posílala fotky, pak typické příznaky – chození s mobilem i na WC, tajné psaní mailů… až jsem udělala hnusnou věc, co se nemá – nasadila jsem mu do mailu filtr, takže vím o veškerém dění.“

„Tak se zase honem odfiltruj nebo se z toho zblázníš. Nech to plynout, ať se sám trápí, neřeš to s ním…“

„No jo, syn mi pomáhal – synova skorotchyně ji dobře zná, takže všechno tatínkovi zatepla donášel – už jsme jim to pěkně nalomili, už se jen dohadují, ale…“

Marie zavrtěla hlavou. „Máš snad svou hrdost?“ řekla si pro sebe a napsala: „Musí na to přijít sám, vždyť to je nějaká mrcha!“

„A to si debil ani nezasouložil.“

„Hlavně žádný okamžitý řešení, prosím.“

„Možná až si zasouloží, dojde mu to.“

„No…“

„Víš co – já jsem já, pochopit to dovedu, vědu bych z toho nedělala – ale čekala bych, když už to prasklo, že se zachová jako chlap, rázně to skončí, svěsí hlavu, omluví se, ale on to nedokázal. Já a syn jsme mu museli naservírovat, co je zač, a on stejně tráví večery mailováním, pořád s ní něco řeší – jsem vedle a jemu to není blbý.“

„To víš, že to TEĎ nedokáže! Cloumá s ním chemie, neblbni, to chce čas! Nedávej mu záminku, aby se od tvýho chování odpíchl a jel za ní! To je příroda, je to krutý, jako když tygr sežere antilopu!“

„Do háje – proč je ten život tak složitej. Jak já si ho teď mám vážit, jak mám zase něco lepit.“

Karel vyšel ze skladu a zahleděl se na kolegyni. Kolikrát už takhle stál a přemítal, jak se tady tahle kráska mohla vzít. Už to bylo pár let, co se objevila ve dveřích a požádala ho o práci. Karel Schwarz, soukromý detektiv s licencí. Jeho asistentka Marie, dlouhovlasá, dlouhonohá blondýna s encyklopedickými vlastnostmi, krásou Venuše a odolností Jamese Bonda. Nikdy mu neřekla, co vlastně dělala v té Americe, kam utekla s rodiči ještě jako malá. Podezíral ji z výcviku u některé z tajných služeb, už jen to nejmodernější technické vybavení, se kterým se občas ukázala.

„Jak se má kámoška, Marie?“

„Blbě, Karle. Nikdy jsem ji neviděla, ale vím o ní všechno. Je to druh zábavy. Takových lidí mám po světě víc.“

„Já u počítače usínám.“

„Manžel ji podvádí. Snažím se poradit, co má dělat.“

„Ať se na něj vysere,“ řekl Karel. „Vezmu bagy a počkám u auta. Za hodinu máme teetime na Kuňce, končí tam narozeninovej turnaj, máme celý hřiště jen pro sebe. Stihneme ale asi jen devítku, aspoň něco.“

„Fajn, dopíšu a hned přiběhnu.“

„Jsi fakt krásná, Marie.“

„Neboj, šéfe, trochu se obléknu.“

Pak se znovu sklonila k počítači a pokračovala ve vyklepávání dialogu s kamarádkou na opačném konci republiky.

„Kolik mu je?“

„49 – učebnicový případ.“

„Teď si ho ani vážit nemůžeš. Možná za půl roku, možná za rok.“

„Možná nikdy. Minulou sobotu měli rande – já řvala smíchy, když jsem to četla – on běhal po louce, přeskakoval naším džípem potoky, hledal jí kamínky, objímali stromy.“

„Jo, on už se viděl ve starým železe, pochop, teď se mu otevírá mládí… ale nebude to dlouho trvat.“

„A furt mele, že je to kamarádka, že on ji nechtěl a nechce, ale psát si přece můžou. Jo, já to všechno vím, že to tak funguje – taky se teď úplně rozzářil, omládl!“

„Je pro někoho king, je pro někoho krásnej a silnej a zábavnej, a to moc! Pochop!“

„No právě – já jsem přesně v roli utěšitelky – a to je děsný – vždyť to byl chlap a já ho měla ráda.“

„Zase bude chlap.“

„Ale děsně to bolí.“

Počítačová výměna názorů připomínala přestřelku. Ženské debatování se v moderní době přesunulo z pavlačí a front u řezníka na počítačovou síť.

„Chtěla bych mít mozek chlapa – průšvih je, že nefunguju, nesoustředím se, klepu se… výhoda je, že mám o 5 kilo míň,“ pokračovala Mariina kamarádka.

„Máš milence?“

„Kdybych měla, je mi líp.“

„Chceš-li zaručeně zhubnout, rozveď se. Taky obnov nějaké staré přátelství. Někde. Jinak z toho nevybředneš. Rychle si najdi chlapa.“

„Na jinýho teď nemám pomyšlení.“

„Taky jsem byla vdaná, v Americe. ODPUSŤ si. Ty za nic nemůžeš. ODPUSŤ si, jinak tě to nepřestane bolet.“

„Odpustit sobě? Ne jemu?“

„Odpusť hlavně sobě!“

„Ach jo, tomu nerozumím. Tak dík za rozbor – já se teď nevyznám sama v sobě – snad časem.“

„Máš to těžký, držím palce.“

„Dík.“

„Pa.“

♦ ♦ ♦

Hrabali se v těžkém písku a hledali golfový míček.

„Je to mokrý jako chcanky, strejdo.“

„Večer pršelo.“

Skupina golfistů na ferveji před nimi vzdala marné hledání ve vysoké trávě pod stromy a s úlevou se odebrala blíž k další jamce. Jeden po druhém se snažili přemluvit míče, aby odletěly aspoň pár metrů, ale rány vypadaly, jako když čůrá pes. Poslední turnajové flighty bývají složené ze začátečníků, kterým cesta z prvního odpaliště k poslednímu grýnu trvá sedm hodin a déle. Vedení hřišť to v komerčních turnajích mlčky trpí, přestože je obvyklé, že se na osmnáct jamek povoluje něco kolem čtyř hodin, podle délky toho kterého hřiště, a když je hráči nedodrží, jsou slušně požádáni, aby ukončili hru a vrátili se do klubovny.

„Měl sílu, zapadl hluboko,“ řekl Jarda, otočil násadu hrábí a dělal v písku hluboké rýhy. „Podívej, ten bunker nemá dno, kam až to zapíchnu, všude písek a žádná země.“

„Nešetřili.“

„To nejspíš. Pořád je to měkký.“

Martin vytáhl další hrábě z vedlejšího bunkeru a urovnával rozvrtaný písek. Golfisté před nimi mezitím zmizeli z dohledu. „Budeme moct pokračovat, strejdo.“

„Vypadá to tak.“

„Počkej, něco jsem zahlíd,“ řekl Martin a přidřepl si. Pak holými prsty rozhrabal písek. „No jo, hele, někdo zahodil botu. Golfovou, novou, značkovou.“

„Všechny golfový boty jsou značkový,“ upozornil ho profesionál a předklonil se. „Nechápu, proč by se hráč zbavoval bot.“

„No jo, strejdo.“

„Po hřišti se nedá chodit naboso, určitě ne daleko, a hrát naboso nejde, musel bys zapíchnout palce do trávy. Nikdo nenosí náhradní boty v bagu, takže…“

„Ji někdo ztratil?“ řekl Martin, chytil hnědobílou botu za podpatek a zabral.

„Blbost. Ztratit botu…“

„Nejde to…“

„Nejde co?“

„Vytáhnout.“

„Ukaž, Marťas,“ řekl profesionál a popadl podrážku do prstů pravé ruky. Měl sílu, doma používal gumové posilovací kolečko.

Ale taky tahal bezúspěšně. „Co to je? Drží jak přibitá. To je zvláštní,“ dodal a aby se neshodil před synovcem, vzal botu do obou dlaní a zabral.

„Strejdo!“ vykřikl Martin, zavrávoral, klopýtl a padl na zadnici.

„Co je?“

„Ta bota!!“

„Copak?“

„Je v ní… je v ní noha!“

♦ ♦ ♦

Karel Schwarz s Marií přijížděli ke klubovně golfového hřiště Kunětická hora. Minuli driving range i vyhrazená stání a zastavili pod svahem na veřejném parkovišti. Museli projet pod rozvinutým spartakiádním transparentem, na kterém bylo velkými květinkovými písmeny vyvedeno: „Všechno nejlepší, Helenko!“

Vystoupili, vyndali z kufru bagy s holemi a vozíky, naložili vše potřebné a namířili si to ke klubovně v přízemí dominantního hotelového domu na okraji hřiště, pár kroků od odpaliště jamky číslo devět.

Na recepci si ověřili, že jim zabukovali teetime. Ještě měli půl hodinky čas na rozhýbání, ale rozhodli se ho věnovat kávě v restauraci.

Vystoupali po schodech, pod kterým se vlnila hladina interiérového jezírka s barevnými rybkami, Karel se mlsně ohlédl na prezentační masážní křeslo v koutě a octli se ve velkoryse pojaté, vzdušné restauraci, zařízené s golfovým vkusem – konzervativně, v anglickém stylu s velkým krbem.

„Je tu volno?“ zeptal se Karel, když přišel číšník. „Máte prý turnaj.“

„Ještě jsou na hřišti.“

„Za chvilku jdeme hrát.“

„V pořádku.“

„Prosím dvě kávy. Já presso a ty, Marie?“

„Také.“

„Ano,“ odpověděl číšník. Nemohl se od Marie odtrhnout. Po chvilce ostře nabitého ticha se zeptal, jestli to je všecko, a odkráčel vztyčeně se vzedmutou hrudí jak z posilovny.

Karel se podíval na asistentku. Měla na sobě růžovou plisovanou sukénku, zakrývající jen to nejnutnější, bílou hedvábnou halenku a kolem ramenou růžový svetřík. Boty pochopitelně růžové s aplikací mašliček. Kontrastovaly s bronzovou kůží. Takovou krásku neměli při svém boku ani ti nejupocenější podnikatelé, jakkoli dokázali sehnat a zařídit všecko, nač si dychtivý muž vzpomene.

„Zázrak,“ řekl detektiv.

„Co, šéfe?“

„Ty, Marie.“

„Proč?“

„Díváš se někdy do zrcadla?“

Číšník dorazil s jedním z kolegů. Každý nesl šálek s výbavou na podšálku: kromě cukrů i čokoládka a sušenka. Třetí kolega je dobíhal se stříbrným táckem, nesl smetanu, šlehačku, cukr a další sušenky.

„Kdyby mohli, tak na tebe namažou med a sežerou tě,“ konstatoval Karel, jen odešli.

„Všimla jsem si,“ odpověděla. „Ten první byl sice svobodný, ale už zadaný, druzí dva jsou ženatí. Takže nic pro mě, šéfe.“

„Jak to víš?“

„Výsledek biologických rozdílů mezi mužem a ženou,“ řekla Marie a namočila sušenku do kávy. „Žena sjednocovává a dešifruje verbální i neverbální postoje, pohyby, gesta a mimické informace mnohem lépe než muž. Ženatý chlap používá jinou mimiku a jiná gesta než svobodný nebo chlapec, který má jen dívku.“

„To ses musela někde učit.“

„Možná…“

„Předpokládám, že mi opět neřekneš kde?“

„Jsou o tom knihy, šéfe,“ řekla Marie. „Dají se sehnat a koupit na internetu.“

„Jo, ten internet. Za chvíli nás všechny vcucne a uloží na harddisk centrálního serveru.“

„Mnoho věcí už v něm je,“ odpověděla Marie. „Stačí zadat adresu klubovny a odkudkoli na zeměkouli mohu sledovat, kdo tady je.“

„Kontroloval bych golfisty, který podváděj,“ poznamenal Karel.

„Proč ne, můžeme to zkusit. Podej mi tu šlehačku, prosím.“

„Ještě jsou další biologický rozdíly mezi ženou a mužem?“

„Celá řada, šéfe. Například Ruben Gur z Pensylvánie dokázal, že u mozků mužů v klidovém stavu utichá sedmdesát procent elektrické aktivity, kdežto u žen jen deset, takže i v klidovém stavu ženám pracuje mozek na devadesát procent a mužům jen na třicet. Ženy mají v mozku také více spojů a schopností přenášet signály mezi hemisférami. Proto rychleji zachytí a analyzují informace z nejbližšího okolí.“

„Ještě že tě mám, Marie.“

Sice přikývla, ale dívala se prosklenou stěnou klubovny ke hřišti. Právě odtud přibíhal místní profík. Hnal se přes odpaliště devítky a popadal dech. Byl bledý, jenom nos červený jako klaun.

„Co je?“ zeptal se Karel.

„Déja vu,“ odpověděla.

„V čem?“

„Běží sem chlap. Nevypadá, že běhal pravidelně, podívej.“

„Jo, no a?“

„Někoho mi připomíná… nebo něco.“

Karel se zamyslel. Netrvalo dlouho, aby řekl: „Toho bagristu od skautskýho tábora. Loni. Taky běžel ke klubovně. Aby ohlásil nález mrtvoly.“

„Doufám, že tomu dnes tak není,“ odpověděla Marie a ignorovala optické výzvy číšníků od baru.

„Třeba má průjem.“

„Ulevil by si v lese,“ zavrtěla hlavou Marie.

„Nebo má telefonát z porodnice.“

„Profíci nesmí mít na hřišti zapnuté telefony, dostávají za to pokuty.“

„Nebo tak něco,“ uzavřel téma Karel.

Profesionální učitel vtrhl do restaurace, zastavil u číšníků a pak sbíhal po schodech ke kanceláři prezidenta klubu, kývnutím pozdravil Karla Schwarze a zřetelným gestem naznačil, že se hned vrátí.

„Vy se znáte?“ zeptala se Marie.

„Jo, hrál jsem s ním kdysi na Svratce, ještě byl amatér.“

Neuběhla ani minuta a byl zpátky, v patách s prezidentem klubu. Oba vylekaní.

„Co se děje?“ vyzvídal Karel. „Hlavně mi neříkejte, že jste na hřišti našli mrtvolu, nebo si budu myslet, že přináším smůlu.“

„Už to tak bude,“ hlesl Jarda. „Nejdřív to byla bota, pak noha v botě… se šéfem jsme zavolali policajty, ale než přijedou, prosím, pojďte tam se mnou, je u toho jen náš Martin, myslím si, že se bojí.“

Marie vstala a pobídla šéfa.

„Kde jsou vozíky?“

„Dole u recepce,“ odpověděl prezident. „Počkám tady na policii, vy tam s mým svolením zatím jeďte, prosím, a dejte pozor, aby se nikdo nepřiblížil k místu činu a moc to tam nepošlapal.“

„Marťas sedí na vozíku, neunesou ho nohy. Musel jsem pěšky, dvakrát jsem otočil klíčkem startéru a ani to neblaflo, asi nervozita,“ pokračoval Jarda. „Nebo se náš vozejk taky vyděsil.“

„Déja vu,“ opakovala Marie.

„Ty se prostě nemýlíš,“ dodal Karel. „Jedeme.“

♦ ♦ ♦

Vrah vystoupil z rezaté dodávky. Kdysi bývala krásně bílá, rozvážela faxy a faxovací papíry podnikatelům v pastelových sakách. Ukradl ji v autobazaru, ale chystal se ji tam dnes v noci zase vrátit. V tak velkém počtu aut si ztráty staré šunky, která stála ve žluté trávě až vzadu v areálu u díry v plotě, nikdo nemohl všimnout. Měl rád pořádek, pocházel přece z Německa. Kde by si pomyslel, že jednou bude pracovat v Čechách. Nájemní vrazi z Východu byli levnější, ale nyní se objevil klient, který chtěl kvalitu a jistotu, poté co se na konci minulého roku opakovaně stalo, že nájemný vrah zabil někoho jiného, než měl.

Vystoupil a vnořil se do lesíka na svahu pod hřištěm. Nejradši by si nafackoval. Zapomenout takovou věc.

Nebylo snadné prodírat se houštím a nepoškrábat se o větvičky. Ale nijak zvlášť nespěchal, protože věřil, že tělo ještě nikdo neobjevil. Oběť šla v jednom z posledních flightů. U tak velkého komerčního turnaje se nikdy neví, kdy bude volné hřiště, protože i u postupného startu se vinou pomalé hry naplánované časy dostávají do značného skluzu, a tak z recepce nikoho dalšího na hřiště hned tak nepouštěli.

Vrah golf hrál, znal ty věci dobře. Tohle hřiště bylo velkoryse vsazené do prostoru, ferveje na sebe nebyly namačkané, hráči měli soukromí. Zvlášť jedenáctka stála stranou od ostatního hřiště, ideální prostor pro vraha. Bylo jen málo pravděpodobné, že by ho při činu někdo viděl.

V duchu si zrekapituloval akci.

Oběť sledoval několik dní. Před chvílí nastal pravý okamžik. Ten frajer se na třinácté jamce pohádal se spoluhráči, hodil hole i s bagem do jezera a vracel se do klubovny. Mezi jeho flightem a tím dalším byly tři jamky volné. Následující flight ještě dopatovával na devítce. Vracel se ke klubovně cestou, kterou přišel na třináctku, a zastavil se u greenových bunkerů jedenáctky, aby se vymočil. To se mu stalo osudným, byl v závětří a mimo dohled. Zkušený ostřelovač si ho vzal na mušku ze třiceti metrů. Nešlo netrefit přesně do srdce. Oběť padla do písku a zůstala ležet bez hnutí. Žádné křeče, žádné dlouhé umírání. Projektil roztrhal vnitřnosti.

Šplhal po mírném svahu.

Pak ho zahrabal. Kolem dokola jamky bylo několik hlubokých bunkerů se spoustou písku. Měl sice dostatek času, ale raději spěchal, každou chvíli se mohl objevit marshal, aby zkontroloval rychlost hry.

Když byl hotov, seběhl k autu a odjel. Jenomže po deseti minutách jízdy to otočil. Uvědomil si, že oběť neprohledal. Co kdyby měla kompromitující materiál? Lidé, kteří jsou v krizi, nosívají tyhle věci u sebe.

Vyšplhal až k okraji lesíka.

U bunkeru stál elektrický golfový vozík. V něm seděl kluk v černé kšiltovce a nehýbal se. Vrah se otočil doprava: dvanáctka byla volná, nikde nikdo. Podíval se doleva: odtud přijížděly dva vozíky.

Podíval se k bunkeru.

Vyčnívala z něj noha s golfovou botou.

♦ ♦ ♦

Zastavili u bunkeru. Martin byl bílý jako stěna. Ukázal k roughu po levé ruce a řekl: „Udělalo se mi špatně, byl jsem to vyhodit. Vy jste kriminálka? Já jenom, až tam najdete ty zvratky, že jsou moje.“

„Ahoj, já jsem Marie,“ oznámila mu Karlova asistentka a dala mu žvýkačku.

„Já jsem Karel, taky bych blil, když to vidím. A to jsem detektiv. Jak se tam ten člověk vešel?“

„Máme velké bunkery,“ vysvětlil manažer. „Celkem jich je přes osmdesát.“

„Stát, nikam nechoďte,“ zarazil ho Karel. „Zaparkujeme to u Martinova vozejku, ať nepoškodíme pachový stopy.“

Marie se rozhlížela.

„Víme, jak ten člověk zemřel?“

Profesionál zavrtěl hlavou. „Vytáhli jsme jen tu nohu. Na víc jsme neměli odvahu.“

„Dobře jste udělali,“ řekl Karel a zaklonil se, aby zůstal ve stínu stříšky vozíku. Slunce mělo ještě sílu. „Každopádně je jasný, že se oběť nezahrabala sama. Vrah tady kolem musel chodit.“

„Někdo z jeho flightu?“ zeptal se manažer a vytahoval startovní listinu.

„To zjistíme,“ řekl Karel. „Zatím ani nevíme, kdo to je.“

„Je to pan doktor Vaněk,“ oznámila Marie.

„Co prosím?“ podivil se manažer. „Jak to víte?“

Přítomní se otočili. Karel však přikývl. „Ani od tebe nic jinýho nečekám, Marie. Jedině ty jsi schopna identifikovat oběť podle podrážky. Nic si z toho nedělejte, tohle s ní mám pořád.“

„Podle podrážky ne, Karle, podle boty.“

„Co na ní je?“ zeptal se Martin. Co přijela, zapomněl nejen na mrtvolu, ale hlavně i na nevděčnou Katku. Do téhle dámy, i když byla aspoň o deset let starší, by se zamiloval raz dva. Nejen proto, že měla v kapse žvýkačky. To by bylo to poslední.

„Loni se o něm psalo v jednom golfovém časopisu. Znáte ty články o manažerech významných podniků, kteří hrají golf? Tehdy se pan doktor Vaněk zmínil o zálibách. Měl jednu, která se týkala golfových bot.“

„Jakou?“ zeptal se Karel.

Profesionál se předklonil, aby líp viděl. „Už to vidím. Má lakýrky. S aplikací krokodýlí kůže.“

„Přesně,“ pokračovala Marie. „Boty značky Miguela Angela Jimenéze. Miguel v nich taky hraje. Ukazoval mi je. Jsou velmi drahé. Myslím, že v Čechách je nikdo jiný nenosí.“

„Pokud v tom bunkeru neleží sám Miguel Angel,“ podotkl Karel.

„To ne,“ namítl manažer klubu a podíval se do startovní listiny. „Zrovna dneska u nás pan Jimenéz nehrál.“

♦ ♦ ♦

Vrah pozoroval lidi u bunkeru. Pušku nechal v autě, ale měl s sebou armádní revolver. Nikdy ho neodkládal. Neměl v úmyslu nikoho z nich zabít, bylo by to neprofesionální. Vraždil pro peníze a ne z vášně.

Ale zajímalo ho, co bude. Kriminálka to ještě nebyla a ta partička vypadala zmateně. Sáhl pod košili a vytáhl miniaturní dalekohled. Nastavil ho a prohlížel si nechtěné hosty.

Profesionál v legračních kalhotách postával rozpačitě u vozíku a nevěděl, co s rukama. Možná si plánoval další hodinu, možná si jen chtěl ještě trochu zahrát na sklonku pracovního dne. Nález mu nepřišel vhod. Pak tam byl ten kluk na vozíku, asi se poprvé setkal s mrtvým tělem, chlapče, nemá cenu o tom přemýšlet. Další chlápek žhavil telefon, jestli má stopnout turnaj, který probíhal na zbylých jamkách, nakonec se rozhodli, že ho nechají dohrát, protože na jedenáctku už nikdo z účastníků turnaje nemůže přijít.

Vysoký muž s knírem přijel s mimořádně krásnou dívkou. Mluvila o botě v písku.

Vrah zaostřil optiku dalekohledu a prohlížel si ji od chodidel nahoru. Měla nádherné nohy, pružné a štíhlé jako tanečnice, tenký pas, drzá ňadra a celkově se nesla jako na jevišti. Oblečení k ní sedělo, zvýrazňovalo figuru podobně jako fondánové kytičky svatební dort.

Pak si prohlédl její obličej.

„Elende Scheisse…“ uniklo mu mezi zuby.

Okamžitě si zkontroloval pozici, jestli náhodou není vidět. Schoval triedr a chystal ústup.

„Scheisse, Scheisse…“

Ještě se však zarazil a zhluboka se nadechl. Znovu zvedl k očím dalekohled a zadíval se do tváře ženy u grýnu.

„Jawohl, dass ist sie, diese… Maria.“

Schoval přístroj a tiše klouzal dolů po svahu. Proklínal rozhodnutí vrátit se.

Poznal Marii. Znal ji moc dobře a věděl, že jestli je někdo na světě, kdo by ho mohl vypátrat, pak to je ona. Měl s ní zkušenosti, věděl, co dokáže a umí.

V půlce svahu se zarazil.

„Ich muss sie umbringen.“

Rozhodl se, že to nenechá na náhodě. Že ji musí zabít. Čím dřív, tím líp. A otočil se ke svahu.

Radši teď hned.

Potřetí se prosmýkával křovím nahoru ke hřišti.

♦ ♦ ♦

„Doktor Vaněk,“ zamyslel se Karel. „To je přece místní bohém. Miláček modelek, podnikatelů a politiků. Říká se, že se bez něj v našem kraji nikdo ani neuprdne.“

„No jistě,“ hlesl manažer, „teď už ty boty taky poznávám.“

„Mafián?“ zeptala se Marie.

Karel zavrtěl hlavou. „Co já vím, tak to byl slušnej chlap, kterej si užíval. Původně učitel tělocviku, převrat mu přišel vhod, založil si zprostředkovatelskou agenturu a žil z kontaktů.“

„Spojil příjemné s užitečným,“ poznamenala Marie. „Ale teď ho někdo zabil.“

„Pokud to je opravdu on,“ řekl manažer.

„Proč by nebyl?“ zeptal se Martin.

„Třeba je tu někdo další se stejnými botami,“ namítl Karel. „Náhoda je blbec, je to velkej turnaj, určitě přijeli i pražáci a ti se v módě vyznají. Nebo někomu daroval podobný boty.“

„Je to on,“ nesouhlasila Marie. „Nejsou nové.“

Pak vykročila k lesíku. Dívala se pod nohy.

„Slečno Marie,“ řekl manažer. „Pozor na stopy.“

„Právě o ty mi jde,“ odpověděla. „Podívejte, tamhle končí zatravnění, jsou tam místa, kde je popílek. Mám pocit, že vidím stopy v obou směrech.“

„Cože?“ zeptal se Karel. „Počkej…“

Rozběhl se za ní.

Za betonovou cestou pro elektrické vozíky začínala hranice hřiště, úzký pás neupravené trávy a za ním lesní lem hřiště. Mezi divokými zelenými trsy ještě občas i šedá hmota. Elektrárenský popílek, který tvořil podloží rozlehlého prostranství. Tady už byly jenom nezatravněné zbytky, které za pár let zmizí, a budoucí návštěvníci neuvidí, jak to tu dříve mohlo vypadat. Měsíční krajina, kterou proměnili v zahradu.

„Vidíš. Stopy. Někdo přišel tamhle z lesa a pak se vrátil,“ vysvětlovala Marie.

„Nebo tady hledal míček,“ namítal Karel.

„To by chodil dokola, tohle jsou stopy v jednom směru, sem a tam. Tamhle v lese by policie mohla najít další stopy. Pachateli možná něco vypadlo z kapsy nebo se utrhl kus oděvu…“

„Jako ve filmu,“ řekl Karel a podívali se k lesíku.

♦ ♦ ♦

Vrah měl Marii na mušce. Mířil na srdce, ale couval. Čím víc se k němu blížila, tím více couval. Rozuměl česky, ale neslyšel, o čem si povídají.

Zabít je oba?

Asi by to bylo nejlepší. Jestli je to její přítel, i když… na Marii jen tak někdo neměl. Vždycky byla nejlepší. Při výcviku byla lepší než chlapi.

Měl ji na mušce.

Když to zmáčkne, nestačí utéct, les byl příliš hustý. Bylo by to zbytečné riziko, možná větší, než když Marii ještě nechá chvíli žít.

Schoval zbraň a mizel.

Chvíli, ale jenom chvíli. Pohlídám si tě, Marie.

♦ ♦ ♦

Klubovna byla plná vyčerpaných golfistů. Posedávali u bakchanálií a doháněli ztracené kalorie. Ale chybělo obvyklé halekání a smích. Nevyprávěli si o zážitcích ze hřiště, byli zamlklí. Pořadatel turnaje, ježatý majitel nábytkářské firmy Juraj Otčenášek, pobíhal od baru ke dveřím a stále silněji rudl. Helenka Otčenášková, hubená, neduživá dívka v příliš velkém golfovém oblečení – i když bylo té nejmenší velikosti – seděla u baru se svým cvičitelem a tvářila se nešťastně. A čím nešťastněji se tvářila, tím rozezlenější byl otec.