Vlastimil Vondruška

ADVENTNÍ KLETBA

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Vlastimil Vondruška 2004, 2008

© Mapa Alena Vondrušková 2004, 2008

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2004, 2008

ISBN 978-80-243-4939-8

Mému nejmilejšímu literárnímu detektivovi

staročínskému soudci Ti

OSOBY

Hlavní postavy

Oldřich z Chlumu – královský prokurátor a správce hradu Bezdězu

Ota ze Zástřizlí – panoš královského prokurátora

Osoby z Případu Hroznatova pokladu

Sezama z Krašova – pán hradu

Severýn – převor kláštera v Teplé

Lutold – mnich kláštera v Teplé

rytíř Lauřím – majitel kožlanské tvrze

Johanides – nečtinský zeman

Bohuslav – hradní kaplan

Osoby z Případu ztraceného studenta

Jindřich – záhadný student

paní Guta – manželka Sezamy z Krašova

Bušek – syn Sezamy z Krašova

Beatus – mnich kláštera v Plasech

Bonifác – kejklíř

Magdalena – děvečka

Osoby z Případu nepoctivé kuchařky

Hanuš – krašovský purkrabí

Eliška – hradní lazebnice

Jakub – hradní šenkýř

Heda – kuchařka a šenkýřova manželka

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

I. KAPITOLA

Toho roku si dal Bůh s příchodem zimy na čas. Po svatém Martinu trocha sněhu sice napadla, ale bílé vločky se záhy proměnily v bláto. Začal advent a země byla jako na začátku každé zimy přichystaná k odpočinku. Ale sníh stále nikde. Holá strniště se podobala tvářím vyhublého a neholeného starce, který čeká na smrt jako na spasení. Jenže ta ne a ne přijít. Pahýly stromů bez listí trčely k nebi podobné pařátům kostlivce. Nic není truchlivějšího, než prosincová krajina bez sněhu.

Ráno na svatou Barboru začaly ve vzduchu poletovat nepatrné sněhové vločky, které se pomalu snášely z šedivých oblaků. Trochu se ochladilo, ale mráz nebyl nijak silný. Nic nevěstilo změnu počasí. Královský prokurátor Oldřich z Chlumu vyrazil se svou družinou záhy po ranní mši na cestu do cisterciáckého kláštera v Plasech. Ale ještě před Liblínem, kde chtěl přebrodit Berounku, se počasí ve chvilce prudce změnilo. Setmělo se, jako by ani nebylo poledne. Přihnal se silný vítr a citelně se ochladilo. Vzápětí začalo sněžit. Nejprve jen lehce chumelilo, ale vloček rychle přibývalo, až se z nebe sypaly husté závoje sněhu. Ledové krupičky bolestivě šlehaly do nechráněných obličejů. Zesílil vítr, který zlověstně hučel údolím, jehož zalesněné svahy svíraly řeku.

„V tomhle počasí, pane královský prokurátore, přes brod nepřejdeme,“ snažil se vichřici překřičet mnich v bílém plášti, který družinu vedl. S velikou námahou pokračoval: „O něco výše po proudu u Kozojed je naštěstí malá dřevěná lávka. Vozy by sice po ní přejet nemohly, pro ně je moc úzká. Ale přejít pěšky se pohodlně dá. Všichni jedeme na koních. Stačí, když u ní sesedneme a koně převedeme za uzdy. Sice nás to zdrží, ale jinak to přes řeku nepůjde.“

Malá družina královského prokurátora musela však z koní sesednout mnohem dříve, než si mnich myslel. Vichřice zesílila natolik, že se v sedle pokračovat nedalo. Vojáci se zahalili do plášťů a kolem obličejů si ovázali šátky. Jediné, co si nemohli zakrýt, byly oči. Na obočí se usazovaly krupičky ledu a umrzaly v malinké ostré jehličky. Všichni unaveně klopýtali vedle svých koní se sklopenými hlavami. V hlubokém předklonu se krok za krokem probíjeli proti sílící vichřici. Měli pocit, kdyby se zastavili, že je divoký živel povalí. Jenže otočit se a vrátit byl holý nesmysl. Nebylo kam. Nejbližší osadou prošli skoro před dvěma hodinami. Pak už putovali jen lesnatými údolími, jež od sebe oddělovaly holé hřebeny kopců. Krajina všude kolem byla pustá.

Beatus, mnich cisterciáckého kláštera, musel napnout všechny síly, aby překřičel dunění vichřice. „Podívejte, tamhle je ten most,“ zvedl unaveně ruku a ukazoval do bílé mlhy před sebou. Nejasně se tam rýsovala silueta vysokého stromu.

Když přišli blíž, nespokojeně se zastavili. Můstek nevypadal nijak důvěryhodně. Berounka se pod ním s hukotem valila a špinavá voda, která rychle stoupala, narážela do opěrných kůlů. Celý most se s nepříjemným skřípáním chvěl.

Mnich však o nebezpečí vůbec nepřemýšlel. Znal tuhle cestu dobře a kráčel tudy nesčíslněkrát. Starý můstek vypadal vždycky stejně chatrně. Ještě nikdy se na něm nikomu nic nestalo. Pokřižoval se a pak vykročil. Po ztrouchnivělých prknech převedl bez potíží koně na druhou stranu. Zastavil se a spokojeně pokynul družině, aby ho následovala. Zvedl ruku s jedním vztyčeným prstem. Všichni pochopili, že po mostě mají jít po jednom.

Královský prokurátor přešel stejně snadno a rychle. Za ním se vydal jeho panoš Ota ze Zástřizlí. Když byl v polovině můstku, ozvala se silná rána, jako by cosi prasklo. Lávka se zachvěla, ale jinak se nestalo nic. Mladík přesto znepokojeně zrychlil a koně táhl za sebou skoro jako loutku. Druhého břehu dosáhl rovněž bez potíží. Ale voják v plášti s erbem českého krále, který ho následoval, ušel jen několik sáhů. Pak se znovu ozval onen nepříjemný praskot a vzápětí se most naklonil. Prohnul se po proudu a hned se vrátil na své místo. Vypadalo to, jako by ho neviditelná ruka napínala stejně, jako se ohýbá luk.

Můstek se chvěl a stále rychleji se kýval do stran. Do rachotu vichru a hučení vody v řece se tlumeně ozval příkaz Oldřicha z Chlumu, aby se voják vrátil zpátky. Ale zřejmě ho nebylo slyšet. Můstek se ještě jednou prohnul a vzápětí se s rachotem rozlomil. Prkna a trámy začaly padat do proudu ledové vody, která se valila korytem řeky.

Voják se v panickém strachu otočil a chtěl utíkat zpět na břeh. Ale kůň, kterého za sebou vedl, se splašil. Vzepjal se a začal bít do vzduchu kopyty. Voják musel před ním uskočit. Přepadl přes nakloněné zábradlí a zřítil se dolů. Silný proud ho uchvátil a odnášel pryč. Byl to jen mžik, než zmizel v sněhové mlze, která zakrývala výhled k zátočině Berounky. Koni se však na lávce podařilo otočit a jediným skokem se vrátil zpět do bezpečí na břehu. Nevěřícně otáčel hlavou a hledal svého pána. Ještě než se dotkl břehu, poslední prkna mostu zmizela ve vodě.

„Co můžeme dělat?“ zakřičel mnichovi do ucha Oldřich z Chlumu.

„Nic, urozený pane,“ odpověděl bledý mnich. Třásl se na celém těle a i když byl silný mráz, na čele se mu perlily kapky potu. Ještě nikdy nebyl tak blízko smrti. Bylo štěstí, že nad ním Bůh držel ochrannou ruku a on přešel bez úhony.

„Co znamená nic?“ rozčiloval se Oldřich. Byl vysoký, robustní, bradu měl zarostlou hustým vousem a zamračené oči si nepřívětivě měřily menšího a obtloustlého mnicha.

„Nic znamená, urozený pane, že se zbytek vaší družiny na náš břeh v téhle vichřici nedostane. Nebo dopadnou jako ten nebožák. Bůh ať je milostivý jeho duši! A našim také.“

„Kde je tu nejbližší vesnice? Pokud možno s hospodou. Musíme se rychle schovat, nebo zmrzneme.“

„Je tu jediná a není zrovna blízko. Jmenuje se Kozojedy. Na návsi je celkem slušný zájezdní šenk,“ drmolil nervózně mnich.

Oldřich z Chlumu se pokusil v hluku vichřice zavolat na své muže, ať si najdou nějaký úkryt a až bude po všem, že se sejdou v Kozojedech. Ale nebylo ho slyšet. Nakonec rezignovaně pokrčil rameny a spolu s panošem a mnichem se vydali pryč od řeky.

Jenže jak se ukázalo, najít cestu ve sněhové vánici nebylo snadné. Čerstvý sníh pokryl ve vysokých závějích celou krajinu. Najednou nebylo vidět nic než neporušený běloskvoucí koberec, hladký jako rozbalený štůček plátna. Místy ze sněhu vystupovaly stromy, ale vše ostatní zapadlo. Včetně cesty. Brodili se směrem, kde doufali najít vytouženou osadu. Zapadali do sněhu až po pás a cítili, že jim pomalu omrzají nohy.

Netušili, kolik mohlo být hodin, museli však ujít značnou vzdálenost. Potáceli se závějemi z posledních sil. Nechtěli si to přiznat, ale bylo zřejmé, že zabloudili. Jinak by už dávno museli dorazit do vesnice. Nebyli si jistí, zda se už začalo stmívat, nebo jen ještě víc zhoustly mraky. Vichřice kolem hučela s neztenčenou silou a skalnatá zalesněná údolí kolem se pomalu nořila do podvečerního soumraku.

„Jestli tu rychle nenajdeme nějaké obydlí, do rána nepřežijeme,“ vyhrkl zlostně panoš Ota. Pak popadl mnicha Beata za rameno a zalomcoval jím. „Víš vůbec, kde teď jsme?“

„Nevím,“ zkroušeně přiznal cisterciák. Opřel se o strom a zdálo se, že vyčerpáním upadne na zem. Nebyl na rozdíl od zbylých dvou mužů zvyklý na tělesnou námahu. Potácel se z posledních sil.

„Tohle nemá cenu, Oto,“ řekl unaveně Oldřich z Chlumu. „Vidíš ty smrky? Tam budeme alespoň v závětří. Odpočineme si a poradíme se.“

Když dorazili k husté hradbě smrků, malý obtloustlý mnich padl na zem. Sepjal ruce a začal se modlit. „Bože, smiluj se nad mou hříšnou duší,“ naříkal. Královský prokurátor si ho nevšímal. Spolu s Otou přivázali koně k nejbližšímu stromu. Bylo jasné, že motat se dál ve vichřici by byl nesmysl. Cestu stejně neměli šanci najít. Kdoví do jakého údolí vlastně zabloudili. Byla jich tu spousta. Právě když se chystali vyhrabat mezi stromy ve sněhu jámu, v níž by se pokusili přečkat noc, uslyšeli v dunění vichru zvláštní zvuk.

„Co to bylo?“ vyhrkl překvapeně Oldřich z Chlumu.

„Já bych řekl, že zvuk trouby.“

„Přesně,“ přikývl Oldřich z Chlumu. „Takové, co užívají stráže na hradech. Počkej,“ vykřikl a udeřil se dlaní do čela. „Jsem to ale… V jednom údolí při cestě do Plas by měl být hrad Krašov. Říkala mi o něm moje žena Ludmila. Je nějak vzdáleně spřízněná s Hroznatovci, kteří ho postavili. Ten zvuk sem dolehl z hradu. Musí tu stát někde poblíž!“

Přes protesty vyčerpaného mnicha Beata vyrazili dál na cestu. Prošli lesem a ocitli se na okraji vysoké skály. Pod nimi se otevíralo úzké, ale hluboké údolí, kterým protékal potok a vléval se do Berounky, přitékající z druhé strany. Na ostrohu na opačné straně údolí se přímo proti nim tyčila nad soutokem řek ponurá silueta hradu s vysokou špičatou věží.

Trvalo ještě chvíli, než našli cestu dolů. Přes potok se přebrodili snadno a po široké pohodlné cestě vystoupili na protější svah. K hradní bráně se dopotáceli z posledních sil. Strážný je zřejmě zahlédl již dříve, protože vrata byla otevřená. Vjeli do rozlehlého předhradí. Byla tu více než desítka volně roztroušených obytných stavení. Chlévy a stodoly stály stranou podél hradeb. V celém předhradí však byla tma. Nikde ani živáčka. V první chvíli to Oldřicha z Chlumu zarazilo, než si uvědomil, že všechna okna byla pevně zakrytá okenicemi. Proto nebylo vidět světlo z místností.

Vichřice ještě zesílila, takže jediný zvuk, který vnímali, bylo divoké kvílení větru, prohánějícího se po ostrohu. Na zemi ležela vysoká vrstva sněhu, v níž si teprve teď všimli úzkých vyšlapaných cestiček. Lidé tu tedy někde byli, ale všichni zalezli k ohništím.

Přímo před nimi se na mírném svahu tyčila druhá hradba, mnohem vyšší než palisáda kolem předhradí. Zamířili k ní. Horní hrad odděloval od předhradí hluboký příkop, vytesaný ve skále napříč návrším. Přes něj vedl padací most k bráně, chráněné z jedné strany věží s fortnou. Z malého okénka se linulo slabé žluté světlo louče. Na chvíli se v okénku mihla jakási vousatá tvář. Královskému prokurátorovi připadala ne zrovna příjemná. Pak se do skučení vichru ozvalo skřípění pantů. Ve fortně se otevřela malá branka a ven vyhlédl robustní zamračený muž.

„Pojďte dál!“ zabručel.

„A co koně?“ namítl panoš Ota. Malou brankou mohl projít pouze člověk. A to ještě musel sklonit hlavu.

„Já se o ně postarám,“ opáčil nerudně vousáč. „Stáje jsou jen v předhradí.“ Protože se mu zdálo, že pozdní hosté ještě váhají, otráveně zabručel: „Tak půjdete dál, nebo chcete zůstat venku?“

Oldřich z Chlumu rychle přehodil uzdu koně přes kůl na kraji příkopu. Přešel padací most jako první. Panoš Ota a mnich Beatus vzápětí za ním. Vousatý strážný počkal, až budou v chodbě. Pak sundal ze stěny hořící louč a dvířka zabouchl.

Oldřich z Chlumu se otřásl. Ta rána zněla dutě, zlověstně. Jako by v sobě skrývala nevyslovenou hrozbu. Na čele mu vyrazil pot.

„Jsem po cestě vyčerpaný,“ uklidňoval se. „Chvála Bohu, že jsme pod střechou. Všechno lepší, než spát v takovém počasí venku v lese. Ještě štěstí, že Krašov postavili zrovna tady.“

„Pojďte za mnou,“ usmál se strážný křivými ústy, která odhalila zkažené zuby. „Náš purkrabí Hanuš vás už netrpělivě očekává.“

2. KAPITOLA

Hned za horní bránou stálo po pravé ruce rozlehlé patrové stavení. Za ním se tyčila mohutná okrouhlá hradní věž. Po levici bylo vidět několik menších domků přilepených zadní stěnou k hradbě z velikých kamenných kvádrů. Elipsovité nádvoří uzavíral na konci ostrohu dvoupatrový hranol paláce s kaplí, jež byla s palácem spojená dřevěným můstkem. V hustém sněžení však na něj nebylo dobře vidět.

Strážný úslužně svítil loučí na cestu. Ukázal rukou do širokých dveří po pravici. Vstoupili do patrového kamenného domu. Podlahu rozlehlého mázhauzu tvořily šestihranné červené dlaždice. Nízkou podlouhlou místnost s klenutým stropem z hrubě okřesaných kamenů osvětloval oheň, který hořel na kamenném schodu u neomítnuté začouzené stěny. Jeho kouř unikal malým otvorem u stropu ven. Kolem ohniště stálo několik mladíků v přiléhavém oděvu. Přes ramena měli přehozené krátké pláštíky a na hlavách studentské čapky. Hřáli si spokojeně ruce a příchozích si vůbec nevšímali. Živě mezi sebou o čemsi rokovali.

Strážný ukázal na schodiště, které na konci mázhauzu vedlo do patra. Sám šel jako první. Vystoupil na dřevěnou pavlač, která vedla po vnější straně domu nad prudkým srázem, ztrácejícím se v nedohledné hloubce. Pavlač byla krytá stříškou s dřevnými šindeli a měla chatrné zábradlí pobité širokými prkny. Strážný se zastavil hned u prvních dveří. Otevřel je a oznámil, že hosté konečně dorazili. Rukou pokynul Oldřichovi z Chlumu, aby vešel. Pak se otočil a rychle odběhl dolů, aby se vrátil do fortny u brány.

Královský prokurátor trochu rozpačitě přešlápl a potom se skloněnou hlavou vstoupil. Pochopil, že si je strážný spletl s někým, koho na hradě očekávali.

Místnost byla prostě zařízená. Neomítnuté zdi měly spáry mezi tmavými plochými kameny vyplněné šedohnědou maltou. U stěny stály dvě lavice a stůl, na opačné straně prosté lůžko. Pod oknem, uzavřeným dřevěnou okenicí, byla masivní truhlice z hrubě otesaných tmavých prken. Uprostřed klenuté světnice stál železný stojan se žhavým dřevěným uhlím. V malé místnosti bylo příjemné teplo.

O stůl byl opřený vysoký hubený muž v šedém plášti s vyšitým hroznatovským erbem. Měl řídké černé vousy, dlouhý špičatý nos a rozcuchané vlasy, které již začínaly na několika místech šedivět. Mžoural očima trochu polekaně. Zřejmě zrovna dřímal.

„Kdo jste?“ vyhrkl překvapeně.

Oldřich z Chlumu ukázal na rameno svého pláště. Sníh, který na šatech přimrzl, nyní v teple tál a začínal nepříjemně studit. „Nevidíš erb českého krále? Jsem královský prokurátor. Jel jsem do kláštera v Plasech, ale ve vánici jsem se svými služebníky zabloudil.“

Muž se zřejmě teprve teď úplně probudil. Rychle se uklonil a cosi nesrozumitelného drmolil na svou omluvu. „Jsem purkrabí tohoto hradu. Mé jméno je Hanuš, urozený pane. Samozřejmě se o vás postarám. Můj pán Sezama bude mít radost. Taková vzácná návštěva. Zvláště dnes!“

„Čímpak je dnešní den tak mimořádný?“ optal se zvědavě královský prokurátor. Přešel místností ke koši s řežavým uhlím a natáhl k plamenům zimomřivě ruce, aby se trochu zahřál.

„Dnes je přece svátek svaté Barbory,“ trochu překvapeně opáčil purkrabí Hanuš. „Slavíme ho podle odkazu blahoslaveného Hroznaty už od založení Krašova.“

Oldřich z Chlumu se obrátil na mnicha Beata, který stál spolu s panošem Otou za ním. Cisterciák se díval do ohně tak láskyplně, že kdyby to bylo možné, asi by si do teplých plamenů nejraději lehl. Na němou otázku však jen neurčitě pokrčil rameny. Teprve po chvilce zabručel: „Slyšel jsem o svatobarborských oslavách na Krašově. Ale účastní se jich pouze premonstráti z Teplé. Jejich klášter Hroznata založil, nikoli náš. Cisterciáckého řádu se tyhle oslavy netýkají.“

„Pozvaní hosté stejně asi nedorazí,“ řekl s lítostí v hlase purkrabí Hanuš. „V takovém počasí by to bylo hazardování s Boží přízní. Dokonce ani ctihodný bratr Marek, opat premonstrátského kláštera v Teplé, si netroufl pokoušet osud,“ řekl a trochu shovívavě si měřil malého kulatého mnicha.

„Tak on ještě žije?“ vyhrkl trochu neuctivě Beatus. Na první pohled bylo vidět, jak ho potěšila zpráva, že tepelský opat nedorazí. „Myslel jsem, že si ho Pán už povolal k sobě. Říkalo se na jaře, že je těžce nemocný.“

„Bůh byl k němu milosrdný. Pan opat se uzdravil,“ opáčil suše purkrabí. Poznámku cisterciáckého mnicha zjevně považoval za krajně nevhodnou. Odvrátil se od něj a pokračoval k Oldřichovi z Chlumu. „ To, co nás tady na hradě teď rmoutí, bude určitě skvělé pro vás. Ale tak už to v životě chodí.“

„Jak to myslíš?“

„Jindy je během svatobarborských slavností problém všechny hosty ubytovat. Ale dneska je hrad skoro prázdný. Dokonce ani ti žebraví studenti, které jste viděl v mázhauzu, nebudou muset spát v čeledníku. Najdu pro ně místo v purkrabství. Pro vás, urozený pane prokurátore, budu mít ložnici v paláci hned vedle komnat našeho pána Sezamy.“

Oldřich z Chlumu si okamžitě uvědomil, že ubytování v horním paláci vedle pána hradu s sebou nese nepříjemné společenské povinnosti, kterým by se rád vyhnul. Bolelo ho celé tělo a píchalo ho ve spáncích. Měl pocit, jako by se ho zmocňovala horečka. Než ale stačil namítnout, že by se spokojil i se skrovnějším noclehem, pokračoval purkrabí hlasem, který nepřipouštěl odmítnutí.

„Ložnice v paláci mají krby a jsou na rozdíl od světnic v tomto domě příjemně vyhřáté. Tam vám bude lépe než mezi prostými lidmi. Navíc se nebudete muset trmácet sněhem přes nádvoří na hostinu, ani na noční mši.“

„Nerad bych obtěžoval,“ zabručel Oldřich z Chlumu. Miloval teplo a vidina komnaty s krbem, naloženým bukovými a březovými poleny, z nichž by sálalo teplo, nebyla k zahození. I za cenu, že by měl prohodit několik zdvořilých vět s panem Sezamou. Ale představa oslav a zvláště noční mše ve studené kapli ho děsila. „Jsem po cestě unavený a necítím se dobře!“ namítl a rukou si přejel po čele. Cítil, že ho má skutečně horké. „Rád bych šel brzy spát.“

Purkrabí Hanuš zavrtěl odmítavě hlavou. Pak laskavě pokračoval: „ Tušil jsem už ráno, že hosté, pokud vůbec dorazí, budou potřebovat trochu času na odpočinek. Proto jsem nechal roztopit lázeň. Možná jste si jí všimli, když jste projížděli předhradím. Je to ten malý domek s vysokým kamenným komínem hned vedle kovárny.“

„Lázeň by mi určitě pomohla,“ přikývl spokojeně Oldřich z Chlumu. „Můj panoš Ota se vyzná v masáži, postará se o mě.“

„Ani nápad!“ vykřikl pohoršeně purkrabí. „Ještě by se v okolí řeklo, že se neumím postarat o hosty. Máme svou lazebnici, ta se vás ujme. Umí spoustu příjemných věcí,“ dodal s důvěrně přimhouřenýma očima, ale hned přísně pokračoval: „Co se týká oslav a mše, nemohu vás samozřejmě k ničemu nutit. Vy jste královský prokurátor a já jen prostý člověk. Ale jak znám našeho pána, považoval by vaše odmítnutí určitě za těžkou urážku. Pan Sezama je prudký člověk, neumím si představit, co by mohl v hněvu udělat. Vy tady vlastně zastupujete královský majestát. Nebylo by pro krále Přemysla dobré, kdyby se po okolí rozneslo, že jeho úředníci pohrdají místní šlechtou.“

Oldřich z Chlumu se nespokojeně ošil. Uměl být klidný i v situacích, kdy by jiní vybuchli vzteky. Ale teď měl co dělat, aby se nerozzuřil. Obyčejný správce hradu z hlubokých lesů, kudy nevedla ani kupecká cesta a žádné město nebylo na míle daleko, ho bude poučovat. Tak zoufale se mu nechtělo dnes ještě něco dělat. Ale rozum mu říkal, že tenhle stárnoucí purkrabí není ani drzý, ani hloupý. Ač bylo nepříjemné, co říkal, měl pravdu.

Rezignovaně si povzdechl. „Bude mi samozřejmě velikou ctí, i když jsem přišel, aniž by mne tvůj pán pozval. Dříve, než mne ohlásíš panu Sezamovi, rád bych si chvíli odpočinul. A ohřál se ve vaší lázni. Co vy dva?“ obrátil se na panoše Otu a cisterciáckého mnicha. „Půjdete také?“

„Pokud tu mají pohlednou lazebnici, neodmítnu,“ usmál se panoš Ota ze Zástřizlí. Byl to hezký vysoký mladík se světlými vlasy, nakadeřenými podle poslední módy. Vypadal na pohled sice trochu jako dvorský hejsek, ale ve skutečnosti byl skvělý bojovník. S mečem v ruce se mu jen těžko mohl některý rytíř rovnat. Ač dosáhl v turnajích řady vítězství, říkali o něm přátelé se závistí v hlase, že to není nic proti jeho úspěchům u žen. A nejen svobodných.

Královský prokurátor Otu často pro jeho lehkomyslnost plísnil. Ale musel uznat, že bez jeho pomoci by většinu složitých případů nerozřešil. Mnoho důležitých informací získal Ota právě od dívek, které svedl. Přesto se podíval na svého panoše více než přísně a chladně opáčil: „Důrazně ti zakazuji udělat cokoli, co by mohlo pohoršit dobré mravy obyvatel tohoto hradu!“

„Já do lázně rozhodně nepůjdu. Lázně jsou brána do pekla,“ opáčil přísně mnich Beatus. Pak zvedl baculatou ruku a vztyčil prst, aby dodal svým slovům váhy: „O jakých dobrých mravech tu hovoříte, urozený pane prokurátore? Kde jsou lazebnice, tam je prostopášnost a smilstvo!“

„Nu, tak strašné to snad nebude,“ chlácholil ho purkrabí Hanuš. „Naše lázeň není určitě ta nejpočestnější v tomto království. Ale není ani nejhříšnější. Ostatně, nikdo vás, bratře cisterciáku, k ničemu nenutí. Jen jednu poznámku mi dovolte. Už v knize Mojžíšově se praví, že má o muže pečovati žena a nikoli jiný muž. I když výslovně nehovoří o lázni, platí to podle mne o lazebnictví beze vší pochybnosti také.“

„Základem každého kacířství je svévolný výklad Písma svatého,“ upjatě opáčil mnich Beatus. Aby dal na srozuměnou, že se nemíní dál o této věci přít, podotkl smířlivěji: „Pokud mi zatím ukážete komnatu, kde mne ubytujete, odpustím vám vaše hříchy. Raději si odpočinu na lůžku. Musím nabrat sil, abych se mohl zúčastnit noční bohoslužby. Rozjímání o samotě považuji za mnohem užitečnější než mrzké rozkoše těla.“

3. KAPITOLA

Oldřich z Chlumu neměl s sebou kromě několika drobností skoro nic. Náhradní oděv a osobní věci byly složené ve vaku na druhém koni, který zůstal na opačném břehu Berounky. O zbytek družiny strach neměl. Věděl, že velitel Diviš je zkušený voják a umí si poradit. Měl ale tak trochu vztek sám na sebe. V kožené brašně u sedla svého koně vozíval především úřední odznaky. S sebou tu měl pečeť královského prokurátora a zlatý řetěz, který nosil zavěšený na krku při zasedání soudu. Ale náhradní suchou košili si nepřivezl. Neměl vlastně vůbec nic, do čeho by se mohl převléknout. Umiňoval si, že příště svěří listiny a zlatý řetěz Divišovi a sám si poveze pár osobních věcí. V běžném životě byly užitečnější.

S ubytováním na Krašově neztrácel zbytečně čas. V doprovodu purkrabího Hanuše si zběžně prohlédl nevelkou, ale útulnou komnatu v prvním patře paláce. Byla slušně zařízená a oheň v krbu příjemně hřál. Chvíli dokonce váhal, že se vzdá potěšení z lázně a zůstane zde. Ale pak zaslechl jakýsi mužský hlas na chodbě a uvědomil si, čím později se vrátí do paláce, tím více oddálí úřední povinnosti.

Panoš Ota se objevil za chvíli a nesl koženou brašnu s listinami a úředními odznaky, kterou zatím sundal ze sedla. Trochu rozpačitě ji položil na stůl a pak vytáhl za záňadří sbalenou plátěnou halenu a podal ji Oldřichovi z Chlumu. „Mám dvě. Snad vám ta moje bude. Jste sice urostlejší, ale tahle je dost široká.“

Oldřich se na panoše usmál. Opatrně si košili vzal, jako by to byla oltářní svátost. Chvíli ji držel v ruce a pak ji schoval pod plášť. „Obléknu si ji, až půjdeme z lázně,“ řekl vděčně. „Pane purkrabí, odvedete nás tam?“

Purkrabí Hanuš přikývl. I když byla noc, ani se nepokoušel vzít s sebou zapálenou louč. Venku byl tak silný vichr, že by mu ji stejně okamžitě uhasil. Vyšli z paláce na nádvoří a pomalu ve tmě tápali sněhem dolů k bráně.

Oldřich z Chlumu klopýtl o jakýsi kámen, který nebyl v závěji vůbec vidět. Zaklel, zastavil se a ohlédl, aby varoval panoše Otu, který kráčel za ním. Právě v tu chvíli se vichr utišil. Sněžná mlha se roztrhla. Konečně si mohl prohlédnout celou impozantní budovu horního paláce.

Byla to masivní hranolová stavba z kamene. Špičatou střechu kryly tmavé šindele. Užší stranou byl palác obrácený do nádvoří. Zde byl vchod a jen několik malých okének. Nad strmou propastí, která na konci ostrohu spadala dolů k soutoku řek, se temněla delší stěna budovy. V přízemí nebyla žádná okna, jen úzké větrací otvory a střílny. Zato dvě horní patra měla oken spoustu, ale všechna byla zakrytá dřevěnými okenicemi.

Přesně ve chvíli, kdy se královský prokurátor zastavil, se jedna okenice v nejvyšším patře otevřela a do tmy bliklo tlumené světlo z místnosti. Pak se v okně objevila jakási postava v tmavém oděvu a plášti. Vzápětí se zřítila do hlubiny. Ozval se tlumený výkřik a hned nato se okenice zavřela. Byl to jen krátký mžik. Oldřich stál a nevěřícně zíral do tmy. Téměř měl pocit, že ho ošálily smyly. Palác byl opět ponořený do tmy a zlověstného ticha.

Udělal několik rychlých kroků, aby dohnal purkrabího Hanuše. Popadl ho za rameno. Protože vichřice nabrala novou sílu, musel křičet, aby ho bylo slyšet.

„Právě někdo vyskočil z okna paláce. Nebo ho vyhodili,“ oznámil zlostně. „Musíme ho jít hned hledat. Ten chudák musel spadnout až někam dolů k řece.“

Purkrabí pokynul královskému prokurátorovi, aby ho následoval. Právě se blížili k horní bráně, kterou se procházelo z nádvoří do předhradí. Úzkou klenutou chodbičkou se dostali do matně osvětlené jizby, v níž na lavici dřímal strážný. Když uviděl purkrabího, vyskočil a snažil se tvářit, že je ve střehu. Ale zakopl o vlastní kopí a to se s řinčením poroučelo k zemi. Rozpačitě se usmál. Protože měl křivá ústa, vypadal ten pokus jako pitoreskní škleb.

„Vypadni,“ křikl na něj purkrabí. V obličeji byl smrtelně bledý.

Strážný pokrčil rameny, sebral kopí a úžeji se zahalil do pláště s hroznatovským erbem. Beze slova vyšel ven.

„Co jste přesně viděl?“ nejistě se optal purkrabí Hanuš. Sedl si na lavici a rukou si stíral z obličeje vlhké vločky sněhu. Přitom si však pozorně prohlížel tvář královského prokurátora.

Když Oldřich z Chlumu stručně popsal, čeho byl svědkem, hubený purkrabí si těžce povzdechl. Jeho dlouhý špičatý nos jako by se ještě více protáhl. Stáhl obočí a na čele se mu vytvořila veliká vráska. Byl krajně vzrušený a neuměl svůj strach skrýt.

„To byla paní Anna,“ řekl tiše a nervózně si mnul ruce.

„Musíme se po ní okamžitě podívat! Třeba se jí dá ještě pomoci,“ nařizoval úsečně královský prokurátor.

„Těžko,“ vrtěl hlavou purkrabí. Mluvil tiše a těžce, jako by ho vyslovení každého slova bolelo. „Paní Anna z toho okna vyskočila před třemi lety. Od té doby se na Krašově občas zjevuje. Především v čase adventu.“

„Nevěřím na duchy a strašidla,“ utrhl se Oldřich z Chlumu. „Z toho okna někdo skutečně vypadl.“

„Říkáte, že z druhého patra?“ opatrně pokyvoval hlavou purkrabí Hanuš. „Odpusťte, urozený pane, ale to ve skutečnosti není možné. Všechny okenice mají od podzimu pevně přitlučené závory. Nedají se otevřít. Necháváme je zavřené i v létě. Nejsou tam žádné komnaty k obývání, pouze komory a sklad. A příležitostné ložnice pro hosty, pokud přijedou na adventní slavnosti. Teď jsou všechny prázdné. Jestli chcete, můžete se přesvědčit sám, až se vrátíte z lázně,“ dodal, a protože se za stěnou ozval jakýsi skřípavý zvuk, vyděšeně se ohlédl.

„Oto,“ obrátil se Oldřich z Chlumu na svého panoše, „půjdeš se po tom těle podívat! Pan purkrabí s tebou jistě pošle jednoho nebo dva muže, kteří to tu znají. Ten nešťastník musí ležet někde u soutoku dole pod palácem.“

Purkrabí Hanuš jako by rezignoval. Pokrčil rameny a tiše řekl: „ Dám vám dva muže. Ale věřte mně. Je to úplně zbytečné. Nikoho nenajdou!“

„I kdyby to, co jsem viděl, byl duch zemřelé paní Anny,“ řekl opatrně Oldřich z Chlumu, „nechápu, proč se tak chvějete? Jste podle mého soudu rozumný a bystrý muž. Copak to zjevení může někomu ublížit?“

„Kdykoli se objeví, zemře někdo z hroznatovského rodu,“ odpověděl tiše purkrabí Hanuš. „Tohle prokletí trvá už dlouho. Přichází vždycky o adventu. Paní Anna byla matkou pana Sezamy. Od její smrti zemřeli další lidé. Všichni z jejího rodu. Nikdo a nikdy nedokázal jejich smrt vysvětlit. Vše, co se tu stalo, se zcela vymyká lidskému rozumu. Ani tepelský opat Marek, který je nejučenější muž, jakého jsem kdy poznal, nenašel nic, čím by tu záhadu vysvětlil. Nakonec navrhl mému pánovi, aby sem povolal exorcistu, který by zahnal temné síly zla. Ale pan Sezama zatím inkvizici odmítl.“

„To udělal dobře,“ zabručel Oldřich z Chlumu. Znal práci inkvizice a nedůvěřoval jí. Pozorně purkrabího poslouchal a s přimhouřenýma očima se snažil vzpomenout, zda na královském dvoře zaslechl něco o nevysvětlených úmrtích v hroznatovském rodu. Ale nevybavovalo se mu vůbec nic.

„Nevím, jestli udělal dobře,“ vrtěl pochybovačně hlavou purkrabí Hanuš. „Bojím se o pana Sezamu. Jak jste viděl sám, zlo tu stále je. Něco by se mělo udělat!“

„To jistě,“ živě přikývl královský prokurátor. „Až si trochu odpočinu, podívám se na tu záhadu. Ale stejně mne nepřesvědčíš, že jsem viděl vyskočit z okna démona. Žijeme v křesťanském světě, v němž nemají pohanské pověry místo. Možná zemřel další člověk. Nechci přivolávat neštěstí na nikoho živého, ale uvidíš, že panoš Ota moji domněnku potvrdí.“

Panoš se zdvořile uklonil a pak tiše špitl, aby ho slyšel pouze královský prokurátor: „Takže lazebnici budete mít zatím pouze pro sebe. Co by tomu asi řekla paní Ludmila?“

„O to se ty nestarej,“ nakvašeně odsekl Oldřich z Chlumu. „Moje žena ví moc dobře, kdo nenechá jedinou ženskou sukni na pokoji. Jeden takový, jako jsi ty, v mé družině úplně stačí!“

Dva vojáky, kteří měli doprovodit panoše Otu, sehnal purkrabí Hanuš obratem. Hned pak pokračoval Oldřich v jeho doprovodu do předhradí. Vánice opět zesílila a chumelilo tak hustě, že i purkrabí Hanuš měl co dělat, aby trefil k budově lázně. Po krátkém tápání mezi nízkými roubenými domky našel ten pravý. Spokojeně zvedl závoru a otevřel dveře, stlučené z hrubě otesaných prken. Ze síně se vyvalila vlhká pára. Oldřichovi se zdálo, že už dlouho nic tak příjemného necítil. Vzápětí se ve dveřích objevila zpocená žena v dlouhé lněné košili.

„Pojďte rychle dál, ať nevyvrzáte všechno teplo,“ pobízela je netrpělivě.

„Eliška se o vás dobře postará. Teď mne omluvte,“ uklonil se purkrabí. Počkal, až Oldřich z Chlumu vstoupí. Ale ještě než se zavřely dveře, otočil se a s nahrbenými zády se pomalu vydal vánicí zpět k horní bráně. Pomalu, jako by nesl na zádech tíží hříchů celého hradu.

Královský prokurátor za sebou zavřel, ale zůstal stát na prahu s přimhouřenýma očima. U stropu síně se válel štiplavý kouř, který unikal z otevřeného otvoru pece. V peci byla silná vrstva řežavých uhlíků, na nichž tančily oranžové plameny a olizovaly polena. Klenba pece byla složená z plochých opukových kamenů a silné vrstvy vysušeného jílu. Do síně však vyčnívala jen malá část pece, zbytek klenby mizel za stěnou, kde se nacházela potní místnost. Dveře, které ji oddělovaly, nepřiléhaly těsně. Do síně pod nimi pronikala vlhká pára. Proto obrysy všech věcí kolem ztrácely v mlžném oparu na ostrosti.

„Lázeň si užijete mnohem lépe, když se svléknete,“ řekla lazebnice s úsměvem. I když její hlas provokoval, nebyla v něm ani stopa po lascivní vulgaritě, kterou královský prokurátor nesnášel. Zvláště proto, že se s ní tak často setkával.

Rychle odložil plášť a začal si uvolňovat opasek a šněrování nohavic. Se zájmem si přitom lazebnici prohlížel. Nebyla již nezkušené děvče. Mohlo jí být něco kolem třiceti let, stejně jako Oldřichovi. Na sobě měla jen průsvitný rubáš, který těsně přiléhal ke zpocenému tělu a obkresloval její hezké proporce. S potěšením si královský prokurátor všiml, že má boky pod rubášem ovinuté pruhem látky. I když to vyžadovala většina nařízení, téměř nikde to lazebnice nedodržovaly a vyzývavě ukazovaly hostům to vše necudné, čím ďábel obdařil ženu.

Lazebnice Eliška měla hnědé vlnité vlasy, které jí splývaly v hustých pletencích až na ramena. Měla kulatý obličej, velké oči a plné rty. Na první pohled v ní nebylo nic hrubého, čím se většinou vyznačovaly prosté venkovanky.

„Nejdřív vodní lázeň,“ rozhodla nesmlouvavě, jakmile Oldřich odložil oděv. Sehnula se a v rohu odsunula dřevěný poklop. Pod ním se v podlaze ukrýval nevelký bazének, vyložený plochými kameny. Z vody se ještě kouřilo. Na kraji stál nízký dřevěný žebřík, po němž se dalo pohodlně do lázně sestoupit. Voda byla horká a průzračně čistá. Když se do ní královský prokurátor ponořil, bylo jí skoro po pás.

„Až se vykoupete, urozený pane,“ hovořila zatím, „půjdete do páry a pak vás namasíruju. Pokud byste se chtěl se mnou pomilovat, můžeme to odbýt tady. Ale kdybyste chtěl raději na loži, hned vedle je můj dům.“

„Mně stačí lázeň,“ trochu upjatě odsekl Oldřich z Chlumu. Jeho hlas zněl opovržlivěji, než zamýšlel. Lazebnice na chvíli ztichla, sedla si na lavici u stěny a dívala se k zemi. Teprve po několika minutách ticha se sama ozvala: „Když je někdo bohatý jako vy, vidí mnoho věcí určitě jinak. Být ctnostný si chudák nemůže dovolit.“

„Bůh chce, aby se hříchu vyvarovali všichni křesťané, ať bohatí nebo chudí,“ zabručel královský prokurátor a slastně si ve vodě smýval špínu z cesty.

„Nemáte pravdu, urozený pane,“ zavrtěla lazebnice hlavou. „Pokud by tomu tak bylo, pak by dal jistě Bůh radost a štěstí všem křesťanům. Nejen bohatým, ale i těm chudým. Je určitě správné, aby se vyvarovali hříchu lidé, kterým dal Bůh štěstí. Ale mně ho nedal. Tak co je mu do toho, jak žiju?“

„Nerouhej se! Jsi zdravá, nehladovíš a máš střechu nad hlavou,“ opáčil nespokojeně. Neměl takové hovory rád. Nebyl teolog a církevní argumenty používal nerad. Zvláště od té doby, co opustil klášterní školu. Pokud byl k sobě upřímný, v skrytu duše často lidem rozuměl víc, než by se zdálo. Jenže copak mohl nahlas připustit, že se v řádu světa stala chyba?

Ale lazebnice nemínila přestat. Pohodlně se usadila na lavici a tiše začala vyprávět. „Narodila jsem se v jedné osadě kousek odsud. Hluboko v lesích. Kromě mých rodičů tam žily ještě čtyři rodiny. Všechny chovaly pár kusů dobytka a na vyklučených mýtinách pěstovaly žito. Měla jsem pořád hlad. Zrovna když jsem dorůstala, udeřila strašná zima. Nejdřív došlo obilí, pak jsme snědli dobytek, drůbež, psy a dokonce i krysy ve stodole. Nakonec jsme jedli vývar z jehličí. Když umřel hladem první soused, sešli se hospodáři a rozhodli, že jediná možnost, jak zachránit vesnici, je sníst některé z dětí. Losovali a vybrali mě. Naštěstí se mi podařilo utéct. V lese mne našel kovář, který tam sbíral dříví. Měl kovárnu tady na Krašově. Odvedl mne s sebou a dal mi najíst. Myslela jsem, že se na mě usmálo štěstí.“

Lazebnice vstala, nabrala z rezavého kotle do dřevěné štoudve vodu a vylila ji Oldřichovi na záda. Pak přinesla ještě jednu štoudev postavila ji na zem vedle bazénku.

„To je na obličej,“ dodala věcně a hned pokračovala ve vyprávění. „Jak se ukázalo, potřeboval služku a líbila jsem se mu v posteli, protože jsem byla skoro ještě dítě. O panenství mě připravil hned první noc. Ale to by mi nevadilo. Vzal si mě za ženu, tak co? Jenže moc pije. Tluče mě na potkání a v posteli se už léta na nic nezmůže. Víte, kvůli čemu mě bije? Když mu neseženu peníze na kořalku. Všichni na hradě o tom vědí, a tak mi pomáhají. Dávají mi peníze pro mého manžela a já je za to zase potěším tím, co umím. Není v tom nic hříšného. Je to prostě obchod, urozený pane. Jakmile manželovi přinesu měďáky, mám večer klid. Když se v noci připotácí, většinou stihnu zmizet a někam se schovat. Náš kaplan říká, že hřích je v duši. Já jsem v duši stejně čistá a poctivá jako naše urozená paní Guta. To mi věřte! Nejsem láryně, nabídla jsem vám jen, co tady na hradě patří k mé službě v lázni.“