Vlastimil Vondruška

SBĚRATELÉ OSTATKŮ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Vlastimil Vondruška, 2006

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2006

ISBN 80-243-4941-1

Mé ženě Aleně

STŘÍBRO

1.

Od rána bylo nebe zatažené nízkými šedavými mraky a chvílemi drobně mrholilo. Ochladilo se a začal foukat vítr. Nejprve slabý, ale před polednem zesílil. Vzápětí se mrholení změnilo v déšť, který v šedavých závojích bičoval krajinu. Vítr občas zadul v divokém poryvu, až se ohýbaly koruny vysokánských smrků. Ještě včera svítilo slunce a příjemně hřálo, ale teď to vypadalo, že začnou padat kroupy anebo rovnou sníh. Jenže lidé, kteří znali tyhle hory, se nedivili. Nečekané změny počasí tu v létě nebyly ničím neobvyklým. Staré polomy svědčily výmluvně, jakou sílu mají letní vichřice. Popadané kmeny s ulámanými větvemi trouchnivěly na svazích kopců celá léta, než les zacelil staré rány.

Český les byl velice nehostinnou krajinou a zemskou stezku z Norimberku do Prahy, která ho protínala, lemovaly téměř až k městu Stříbru pouze liduprázdné hvozdy. Pouze v podhůří leželo několik vesnic, které osídlili bavorští sedláci ještě v časech, kdy v českých zemích vládli přemyslovští králové a krajinu kolonizoval kladrubský klášter. Ale to už bylo dávno. Teď se vesničané dívali starostlivě k nebi a modlili se, aby Bůh ve své neskonalé dobrotě ochránil úrodu, která dozrávala na kamenitých polích. Kdo nemusel, zůstal raději doma.

Po široké cestě, která se od zemské hranice šplhala lesem k horskému sedlu, se trmáceli dva mladíci. Jeden byl menší a podsaditý, druhý vysoký a hubený. Na sobě měli šedé suknice, končící těsně pod koleny. Obuti byli do kožených škorní, s řemínky ovázanými kolem nahých lýtek. Přes ramena nesli nadité kožené brašny a v rukách svírali sukovité poutnické hole. Ten tlustší měl na sobě dlouhý zelený plášť s kápí přehozenou přes hlavu a staženou až do čela, druhý široký plášť z nebarevného sukna tradičního střihu bez kápě, na spodním okraji potrhaný a na jednom místě dokonce propálený od ohně. Na hlavě měl ošuntělou tovaryšskou čapku, která byla dobrá na parádu, ale v dešti příliš nechránila.

„To přece nemůže být samo sebou,“ vrtěl nespokojeně hlavou podsaditý mladík v zeleném plášti. „Celou cestu bylo hezky, a zrovna dneska taková slota. Proč zrovna my musíme mít takovou smůlu?“

„Jednou prší, jindy svítí slunce,“ pokrčil rameny se stoickým klidem hubený tovaryš. „To je přece normální, Jakube!“

„Nejde jenom o ten mizerný déšť,“ zlobil se jeho druh. „Mám hlad, tlačí mě škorně a za chvíli bude noc. Kolem máš jenom les a kdo ví, co ještě přijde. Já ti ráno říkal, abychom počkali, jestli se počasí nezlepší.“

„Co bys z toho měl, až bys zjistil, že se nezlepšilo? Stejně máme zpoždění. Zatím jsme, chvála Bohu, živí.“

„Ale jak dlouho?“

„Nedávno mor zahubil tisíce poctivých křesťanů a ti, co přežili, chodí v procesí světem a bičují se do krve, aby smyli hříchy lidstva. Král Jan Lucemburský padl v nějaké bitvě ve Francii, taky bylo pár pogromů na Židy a loni neúroda. Zdá se ti, že déšť je to nejhorší, co nás mohlo potkat? Tedy kromě toho, že nás mistr propustil ze služby. Ale jeho žena stejně vařila tak mizerně, že odejít žádné neštěstí nebylo.“

Stoupali lesní cestou už dlouho, a přesto se nezdálo, že by jí byl konec. Z listí mohutných větví, které jim čněly nad hlavami, stékala voda, pleskala o zem a rozstřikovala se do stran.

„Ty mě štveš, Eliáši,“ rozzlobil se Jakub a zastavil se. Rukou si otíral zpocené čelo a pak se pokusil setřást z pláště dešťovou vodu. Ale byla to zbytečná námaha. Déšť zesílil a ani klenba lesa je nechránila před přívalem vody. „Co je mi do ostatních? Teď bych si pochutnal i na prosné kaši se žluklým máslem od naší mistrové. Říkám ti, už prostě nemůžu! Museli jsme zabloudit.“

„Ten poustevník, kterého jsme potkali dole u kaple svaté Kateřiny, tvrdil, že musíme jít pořád do kopce. Nikde jsme neodbočovali, určitě jdeme správně.“

„Jen aby… Za chvíli bude tma a Přimda nikde. Přece nemohli postavit ten zatracený hrad tak strašně vysoko.“ Jakub se posadil na kmen padlého stromu, sundal z ramene brašnu a položil ji k nohám na zem. Pak si začal masírovat lýtka.

Posadil se také hubený Eliáš. I on měl toho trmácení plné zuby. Věděl ale, že tohle je nejkratší cesta domů. Z Norimberku se mohli do českého království vydat také přes Cheb. Horní cesta byla sice pohodlnější, ale delší. Pokud si však chtěli před zimou najít v Praze nového mistra, museli pospíchat.

Otevřel brašnu a vytáhl žitnou placku se sýrem. Rozlomil ji a větší kus podal zavalitému příteli. Jakub se do ní hladově zakousl, ale pořád nespokojeně bručel. Najednou zvedl hlavu a sykl, aby byli potichu. Někdo se k nim zdola blížil. Vzápětí se v ohybu cesty objevil vysoký muž. Byl ve věku obou tovaryšů, ale na první pohled urostlejší. Na sobě měl přiléhavé dvoubarevné nohavice a podšívanou fialovou kazajku střiženou podle německé módy. Přes ramena měl nedbale přehozený široký plášť lemovaný u krku kožešinou. Za otěže vedl hnědého koně. Co však oba tovaryše překvapilo nejvíce, bylo, že u pasu se mu houpal meč. Přitom neznámý nevypadal vůbec jako rytíř, ale spíše jako výstřední městský hejsek.

I přes šumění deště měli dojem, že slyší, jak si spokojeně pohvizduje. Oba bezděčně sjeli rukama k opaskům, kde měli zavěšené dýky. Slyšeli sice, že se prý za ty tři roky, co se toulali po Německu, doma hodně změnilo a nový český král Karel nedbal o nic tolik, jako o pořádek, jenže člověk si nikdy nemohl být jistý. Na cestách se přepadalo a loupilo vždycky. Proč by si s tím měl mladý král poradit lépe než ti před ním?

Mladík ve výstředním oblečení zatím došel až k nim. Zastavil se, popleskal koně konejšivě po šíji, jako by mu chtěl říci, že musí ještě chvíli vydržet. Pak se usmál a optal se, proč tu sedí na kládě jako zmoklé slepice na hřadu a proč se raději nejdou někam schovat. V jeho řeči zněl cizí přízvuk, ale takový zvláštní, měkký a zvonivý, ne skřípavý, na jaký byli oba tovaryši zvyklí z Německa.

I když měl neznámý mladík u pasu meč, vyjel na něho Jakub zhurta, aby se nestaral a hlavně aby se jich neptal na takové hlouposti, proč tu moknou. To je opravdu tak mdlého ducha, že se domnívá, že tu na kládě v dešti sedí pro své potěšení?

Mladík ve výstředním oděvu se přátelsky zasmál a pak nabídl, aby si své věci přivázali k sedlu jeho koně, že se jim půjde lépe. A kdyby už opravdu nemohli, ať se o koně opřou.

„Kdysi jsem tudy putoval,“ pokračoval shovívavě, když si všiml pochybností v očích obou tovaryšů. „Pokud se pamatuji, na Přimdu je to už jenom kousek. Ale do příkrého kopce. U rozcestí pod hradem leží slušná zájezdní krčma s herberkem na spaní. Za chvíli tam budeme.“

„Kdo jsi?“ zabručel obtloustlý Jakub, ale vstal a rychle přehodil svou těžkou koženou brašnu přes hřbet koně, jako by se bál, že si to mladík s mečem u pasu rozmyslí. Hubený Eliáš však váhal, pak se ke svému příteli naklonil a pošeptal, aby nezapomněl, že v brašnách mají váčky s penězi a bylo by mrzuté, kdyby s nimi ten nedůvěryhodně vypadající hejsek zmizel.

Protože však zrovna v tu chvíli vítr na chvíli ustal, mladík s mečem ho zaslechl a srdečně se rozesmál. „Kdybych vás chtěl okrást, myslíš, že byste ještě byli naživu?“ Rukou přitom významně poklepal na svůj meč.

„Jsme přece dva,“ upjatě odpověděl Eliáš a svou brašnu přitiskl k tělu, jako by ji chtěl bránit.

„Jistě,“ přikývl cizí mladík. „Dvě dýky proti jednomu meči. Jak myslíš, že by to dopadlo?“

„Vyhrožuješ?“ vykřikl popuzeně Jakub a natáhl baculatou ruku ke koni, aby si vzal brašnu zpět. Ale jeho prudký pohyb koně polekal, trhl sebou, a kdyby ho jeho pán nedržel, rozběhl by se pryč. Zvíře bylo hladové a nervózní.

„Tak půjdete se mnou, nebo tu chcete přenocovat?“ rozmrzele zabručel mladík s mečem. Přitom konejšil koně.

„Kdo vlastně jsi? Jak se jmenuješ?“ opakoval otázku Jakub.

„Když budeš znát mé jméno, myslíš, že budeš bezpečnější?“ popichoval ho mladík s mečem. Pak pokrčil rozmarně rameny a představil se jako Martin ze Stvolna. Řekl, že několik let žil ve Francii a teď míří do Prahy, protože by rád pokračoval ve studiu na univerzitě. Měl široký obličej, černé kudrnaté vlasy a modré oči. V jeho úsměvu nebylo nic, co by vypadalo falešně nebo nepřátelsky.

Tovaryši přikývli na souhlas a řekli na oplátku svá jména. Jakub ještě dodal, že se vyučili u proslulého zlatnického mistra Grünhausera a teď se vracejí domů. Rádi by do Prahy, protože mladý král Karel zadává místním řemeslníkům tolik objednávek, že určitě seženou dobrou práci. I přes svou skromnost musí ještě podotknout, že oba jsou vynikající zlatníci, a kdyby měli své dílny, mezi mistry by určitě nebyli poslední.

„Proč nám chceš pomáhat?“ optal se hubený Eliáš. „Neber to jako projev nedůvěry, ale prostě mne to zajímá.“

„Copak nejsme křesťané?“ podivil se Martin a v očích mu hrály veselé ohníčky. „Třeba jsem dal slib, že pomohu prvnímu člověku, kterého potkám, jakmile překročím hranice českého království. Nebo chci odčinit staré hříchy. A třeba pomáhám jen proto, že jsem dobrý člověk. Vyber si!“

Eliáš popošel opatrně ke koni, aby se zvíře zase nepolekalo, a zavěsil k jeho sedlu i svou brašnu. Přitom dodal, že je to vlastně jedno, hlavně aby už byli pod střechou.

„Má řeč, zbytečně tu ztrácíme čas,“ přikývl obtloustlý Jakub. Pak se přísně podíval na mladíka s mečem a dodal: „Ještě kvůli tobě promoknu, prochladnu a dostanu horkost.“

„To ti při tvé tloušťce určitě nehrozí,“ usmíval se Martin ze Stvolna. „A proti zimě je nejlepším lékem pohyb. Jestli chceš, mohu ti tvou brašnu zase vrátit.“

„Nevšímej si ho,“ mávl rukou Eliáš. „Takhle skuhrá od té doby, co spolu vandrujeme světem. Ale jinak to není špatný chlapík. Až se nají, bude docela snesitelný.“

Martin měl pravdu. Ještě chvíli stoupali do prudkého kopce, pak se cesta stočila do nevýrazného sedla mezi dvěma zalesněnými vršky. Na jednom se tyčil masivní hranolovitý palác obklopený kamennou zdí. Přimda střežila zemskou hranici odnepaměti, ale unavená trojice ji spíše tušila než viděla. Liják byl tak silný, že bylo stěží vidět na pár kroků. Prudký vítr jim hnal do obličeje studený déšť s vločkami sněhu.

„Kde máš tu hospodu?“ bručel nedočkavě obtloustlý Jakub.

Martin se rozhlédl a pak vyrazil se skloněnou hlavou k nedalekému rozcestí, které nejasně poznával. Zabočil kolem mohutného buku, a sotva obešli husté křoviny, uviděli šenk. Byl nízký, ale dost rozlehlý. Plochou střechu kryla prkna zatížená velikými kameny, za hostincem vyčnívaly špičaté doškové střechy hospodářských stavení. Do večerního šera zářilo světlo malých okének výčepu. Vrata do dvora byla otevřená a v šumění deště byl slyšet tlumený hovor. V šenku bylo určitě plno, protože v takovém počasí by se jen blázen trmácel dál.

„Zapomněl jsem vám povědět, že je tady hodně draho,“ utrousil Martin. Na jeho tváři se dalo číst, že má výtečnou náladu.

„I kdyby byl džbánek za kopu grošů, jdu tam,“ oznámil Jakub. „Mám pocit, že mi omrzají nohy.“ Ještě než dokončil větu, zvedl kůň hlavu, nasál nozdrami vzduch, zařehtal a pak se sám vydal k vratům.

„Jak myslíš,“ pokrčil Martin ze Stvolna rameny, i když nebylo jasné, zda odpovídá Jakubovi, nebo mluví se svým koněm.

Sotva vešli do dvora, otevřela se malá dvířka v boku stavení a z nich vyšel vousatý zamračený čeledín. Přes sebe si přehodil špinavý plášť a nohy obalil hadry. Nepřívětivě se na příchozí podíval a pak zabručel cosi, co snad mělo být oznámení, že se ujme koně. Ale Martin mu otěže nepodal. Řekl, že se o zvíře postará sám, ať mu jen ukáže, kde je maštal. Dodal, aby se raději věnoval oběma tovaryšům.

Čeledín bez zájmu pokrčil rameny, mlčky ukázal přes rameno k dlouhému dřevěnému srubu a pak zamířil ke vchodu do výčepu. Ani se neohlédl, otevřel masivní dřevěné dveře a čekal, až hosté vstoupí. Jenže tovaryši se zdrželi, protože odvazovali od koňského sedla své brašny. Z výčepu se vzápětí ozvalo nespokojené klení, proč zbytečně větrá. Čeledín znovu cosi zabručel, vešel a dveře za sebou přibouchl. Skoro ihned se však dveře zase rozlétly a kdosi čeledína vystrčil ven. Přitom byl slyšet vysoký ječivý hlas, který nařizoval, aby se staral o hosty a ne o svůj líný zadek. Čeledín zůstal stát s rukama svěšenýma podél těla na zápraží, neboť mu nebylo jasné, co se po něm vlastně chce. Rozmrzele se ukláněl pozdním hostům a přitom si pro sebe německy tiše klel.

Sotva došli tovaryši na zápraží, ani se na čeledína nepodívali a rychle vrazili do výčepu. Martin zatím odvedl koně do maštale. Sundal sedlo, věchtem slámy zvíře vytřel do sucha, zkontroloval vodu v kamenném žlabu a do žebřin, které visely na stěně, naložil krmení. Sedlo pověsil na rezavý hák zatlučený do dřevěného sloupu a posbíral své věci. Zvlášť opatrně zvedl naditý vak, v němž měl uloženou loutnu. Pak zamířil přes dvůr do šenku.

Výčep byla veliká tmavá místnost s lavicemi rozestavenými podél stěn a s několika dlouhými dubovými stoly. V zadním rohu stála kamenná pec, v níž hořela buková polena. Jejich štiplavý dým se válel u stropu z tmavých trámů a spárami unikal ven. Výčep byl skoro plný. Sešla se tu pestrá společnost. Kupec s několika služebníky, jakýsi zamračený rytíř a jeho panoš, pár venkovanů, hubený prelát, dva vojáci z hradní posádky a také několik povětrných holek. Oba tovaryši se zatím svlékli a mokré šaty pověsili na dřevěná bidla nad pec. Nazí se u ohně ohřívali a čekali, až jejich oděv uschne. Brašny měli položené u nohou.

Jakmile Martin vstoupil, vydal se mu vstříc světlovlasý hospodský. Byl mladý a na neoholené tváři měl velikou šmouhu od sazí. Ruce si utíral do umaštěné suknice. „Omlouvám se za svého čeledína…“

„Není proč. O svého koně se vždycky starám raději sám. Najdi mi nějaké pohodlné místo u stolu a přines džbán horkého vína a něco k jídlu. Doufám, že máš ještě volné lůžko na noc.“

„Ale jistě, urozený pane,“ přikyvoval šenkýř hlavou a kradmým pohledem oceňoval hosta. Většinu lidí dokázal odhadnout, ale v tomhle případě si nebyl jistý. Svou zvědavost nedokázal zkrotit a vyhrkl: „Nevypadáš na kupce. Rytíř také nejsi a prelát už vůbec ne, že mám pravdu?“

„Jsi hospodský, nebo inkvizitor?“ zabručel Martin a zamířil ke stolu u okna. Otevřel vak a rychle se převlékl do suché suknice. Šenkýř křikl na černovlasou děvečku, aby se postarala o jeho mokré šaty. Počkal, až se mladík usadí, a pak pokračoval: „Máš pravdu, nejsem inkvizitor, jenom šenkýř. Jenže právě proto tu za všechno odpovídám. Nuže?“

„S prázdným žaludkem se nikomu nezpovídám. Ani inkvizici, a dokonce ani šenkýřům,“ odpověděl přísně Martin ze Stvolna. „Přines jídlo, pak se uvidí.“

Hospodský po krátkém přemýšlení přikývl. Zůstal u stolu a přes celou místnost křikl na děvečku, ať hne zadkem, že host čeká. Služebná se přihnala vzápětí. Byla baculatá, zpocená a voněla vyčpělým pivem, česnekem a lojem. Na stůl postavila slaměnou ošatku se třemi slabými krajíci chleba a misku s řídkou kaší, v níž plavalo několik kusů masa a trocha zeleniny. Pak vytáhla dřevěnou lžíci, kterou měla zastrčenou za pasem. Pečlivě ji otřela o suknici a zdvořile položila před Martina na stůl. Chvatně mu popřála dobrou chuť a odběhla pro víno.

Šenkýř spokojeně sledoval její široké boky. Jakmile se vrátila, vzal jí z ruky zeleně glazovaný džbánek, zkontroloval míru a pak ho postavil před hosta. Současně natáhl ruku a řekl, že to vše bude i s noclehem stát pět grošů. Martin neměl obvykle ve zvyku smlouvat, ale tahle cena byla nehorázně vysoká. Zamračil se a podotkl, že ovšem předpokládá, že v ceně je i píce pro koně a ráno pořádná snídaně.

„Kdepak,“ zavrtěl hospodský hlavou. „To se platí zvlášť!“

„Chtěl jsi vědět, kdo jsem,“ řekl nepřívětivě Martin a sehnul se pod stůl. Rozvázal vak, ale místo váčku s penězi vytáhl loutnu. Opatrně ji položil před sebe. „Kromě jiného jsem i proslulý minesengr. Ale pokud budeš chtít tak nehoráznou cenu, stáhne se mi hrdlo zlostí a nebudu moci zazpívat ani jedinou píseň. A to by byla škoda. Pro tvé hosty i pro tebe.“

„Jestli nemáš dost peněz, můžeš se tu vyspat,“ pokrčil šenkýř lhostejně rameny. „Jsem dobrý křesťan a nevyženu tě. Ale k jídlu nedostaneš nic. U mě se platí stříbrňáky a ne nějakým skřehotáním.“ Natáhl se, aby sebral misku s jídlem i džbán a odnesl je. Martin dostal vztek, ale pochopil, že se nedá nic dělat. Už chtěl vytáhnout peníze, když se ozval urostlý rytíř, který seděl u vedlejšího stolu: „Jen mu to jídlo nech, ty šejdíři. Pokud umí zpívat, zaplatím za něj.“

„A pokud ne?“ bránil se hospodský, ale misku i džbán nechal ležet.

„Pak ho zabiju,“ odpověděl klidně šlechtic. „A ty si můžeš nechat jeho věci.“

„To by šlo,“ přikývl věcně šenkýř. Přísně se na Martina podíval a dodal: „Příště sem ale bez peněz nechoď!“ Vzápětí se otočil a odešel.

„To je nadělení. Co budeš dělat?“ ozval se starostlivě obtloustlý Jakub, který zatím u ohně rozmrzl a suknice mu uschla, takže se mohl obléknout. Spolu se svým druhem Eliášem se posadili ke stolu.

„Copak já,“ vesele mu plnými ústy odpověděl Martin ze Stvolna. „Ale co budeš jíst ty? Zpívat určitě neumíš…“

„Já si mohu jídlo zaplatit,“ upozornil důstojně zlatnický tovaryš, rozvázal váček a hodil na dřevěnou desku několik stříbrňáků. „Mohli jsme dopadnout hůř, v takovém počasí…“ Větu nedokončil, protože se u nich objevila baculatá děvečka a postavila před něj misku s jídlem. Téměř nábožně sevřel v pěsti lžíci, zamíchal řídkou kaši, nabral a strčil do úst. Vzápětí začal prskat, protože byla horká.

Jeho hubenější druh se na něj přísně podíval, pak se pokřižoval a rychle se nad miskou s kaší pomodlil. Teprve pak zaplatil a dal se do jídla.

Ani jeden si nevšiml, že je ode dveří pozoruje jeden z venkovanů. Měl pichlavé oči, hrubý obličej a na okurkovitém nose bradavici. S nikým se nebavil, opíral se o stěnu a dělal, že dřímá.

Sotva Martin dojedl, otřel si hřbetem ruky ústa, zhluboka se napil a spokojeně mlaskl. Pak zvedl loutnu a chvíli ji ladil, protože po celodenním trmácení v dešti zněla falešně.

Přivřel oči a prsty přejel po strunách. Vzápětí se mu srdce sevřelo vzpomínkami. Svou první píseň složil před třemi lety během jedné mrazivé pařížské noci po cestě z kláštera svaté Voršily. Abatyše Johanna byla skvělá milenka a naučila ho, jak vyjadřovat city hudbou. Zabil ji mor. Vzápětí se mu vynořila jiná vzpomínka. První loutnu mu darovala Milada z Rabštejna. I ona byla jeho milenkou, i když byla mnohem starší než on. Jako nedokázal zapomenout na svou první skladbu, nedokázal zapomenout ani na svou první milenku. Jestlipak ještě žije?

„Tak co bude?“ přerušil jeho vzpomínky netrpělivý hlas od vedlejšího stolu. „Já strašně nerad zabíjím lidi.“

Martin ze Stvolna získal jako zpěvák ve vlasti provensálských trubadúrů nejeden vavřín. Mohl by žít klidně a v blahobytu jako minstrel na dvoře nějakého velmože. Nudný život služebníka ho však nelákal. Zamyšleně přejel prsty po strunách a pak začal zpívat rozpustilou písničku o lakomém šenkýři, který si nahrabal spoustu stříbrňáků. Ale protože se bál, aby mu je někdo nevzal, začal je polykat, protože si myslel, že tak budou bezpečně ukryté. Jenže ho rozbolelo břicho, zrovna když kráčel do kostela. Nakonec to nevydržel a všechny stříbrňáky z něj vylétly a rozkutálely se po rynku.

Když skončil, vypukl celý šenk v halasný smích. Rytíř se však tvářil nespokojeně. Prohlásil, že pořádné písně mají být o lásce a takovéhle odrhovačky ať si zpívá v hampejzech. A jestli opravdu nechce, aby tasil meč, ať zahraje něco lepšího.

Martin ho poslechl celkem rád. Milostných písní uměl desítky, ale v poslední době je příliš často nehrával. Skoro ke každé se vázala vzpomínka na ženy, které ve Francii miloval a ztratil. Snad právě proto se chtěl vrátit domů. Není nic horšího než vzpomínky na ty, které jsme milovali. Ve Francii mu je připomínalo skoro vše.

Teď byl konečně doma. Neuměl povědět, co vlastně od svého návratu očekává, ale věřil, že se zbaví starých stínů. Přivřel oči a oddal se hudbě. Zpíval o mučivé touze, ženské kráse a nenaplněné lásce. Najednou ucítil na ruce nesmělé pohlazení. Překvapeně se ohlédl. Na lavici vedle něho seděla jedna z nevěstek ve žlutém šlojíři, který nosila na znamení svého povolání. Po tváři se jí koulely slzy.

Martin se od ní rychle odtáhl. Nikoli proto, že by jejím řemeslem opovrhoval. Dívka byla docela přitažlivá. Mezi ženami, které ve Francii ztratil, byla i maličká Bernarda. Nevěstka, na niž nedokázal zapomenout, protože žádnou ženu nemiloval tolik jako ji. Zemřela na mor, aby zachránila jeho život.

„Nelíbím se ti?“ protestovala černovláska a rychle se k němu znovu přitiskla. Nebylo v tom nic vyzývavého, jen prostá touha nebýt sama. Naklonila se a špitla, že by ho ráda potěšila i zadarmo.

„Nemám zájem,“ zabručel trochu nezdvořile. Pohlédl na rytíře a optal se, zda to, co až dosud hrál, splnilo jeho představy. Pak dodal, že víc už toho stejně neumí, a pokud by urozený pán dovolil, šel by si teď lehnout, protože má za sebou dlouhý den a oči se mu zavírají únavou.

2.

V noci síla vichřice dosáhla vrcholu. Z lesa se ozývalo praskání lámaných stromů a déšť se sněhem neúprosně bičoval kopce kolem Přimdy. Za svítání se vítr utišil a ráno bylo nebe jasné a bez mraků. Vysvitlo slunce a rychle měnilo ledovou námrazu v kapky vody. Ještě než vstala čeleď, aby připravila všechno nezbytné pro odjezd ubytovaných hostů, z noclehárny se nenápadně vytratil venkovan s bradavicí na okurkovitém nose. S nikým se nerozloučil.

V herberku spali hosté na širokých lůžkách po třech pod jednou přikrývkou. Martin se probudil záhy. Opatrně přelezl své sousedy, aby je nevzbudil, a zamířil na dvůr. V korytě nabral do dlaní vodu a opláchl si obličej. Ale ještě než stačil osedlat koně, objevili se oba zlatničtí tovaryši. Popřáli mu pěkný den a optali se, zda by mu nevadilo, pokud by ještě chvíli cestovali společně. Podle jejich názoru tady v kopcích stejně nepojede v sedle, ale půjde pěšky. Jestliže jim dovolí, aby si na koně naložili své těžké brašny, zaplatí mu dnešní večeři. Ovšem za předpokladu, že se najedí někde, kde budou ceny milosrdnější než tady.

„Najít levnější hostinec nebude tak těžké,“ usmál se Martin ze Stvolna. „Větší zloděj, než je tenhle z Přimdy, snad už v křesťanském a dokonce ani v tom nekřesťanském světě být nemůže. Pojedeme spolu, ale platit za mě nemusíte.“

„Mysleli jsme, když zrovna nemáš na útratu…,“ namítl nepřesvědčivě hubený Eliáš.

„Nerad rozhazuji stříbrňáky, ale to ještě neznamená, že jsem žebrák. Raději platím svým uměním,“ vysvětloval trochu rozpačitě Martin. Pak uchopil Jakubovu koženou brašnu a upevňoval ji k sedlu. Přitom bručel, co v ní má, že je tak těžká.

„Měl bych tam raději jídlo a peníze,“ vysvětloval korpulentní tovaryš. „Ale je tam pouze nářadí.“

Rychle se nasnídali a vyrazili. Bylo příjemné ráno, slunce hřálo a cesta vedla většinou dolů z kopce. Nepospíchali, kráčeli uvolněně a užívali si krásný den. Šli už asi hodinu a nepotkali živou duši. Blížili se k úpatí kopce. Přešli travnatou mýtinu, za níž se cesta stáčela zpět do hustého lesa. Z obou stran ji lemovaly trnité šlahouny planých růží a větve křovin.

Martin ze Stvolna vkročil do stinného tunelu lesa jako první. Koutkem oka zahlédl v křovinách nepatrný pohyb a vzápětí se paprsek slunce odrazil od něčeho kovového. Aniž se rozmýšlel, rychle uskočil stranou a tasil meč. Instinkt bývalého vojáka působil zcela spolehlivě. V družině proslulého válečníka Mesiera de Vernois nebojoval proti Angličanům nadarmo. Právě tohle mu teď zachránilo život.

Z křoví po jeho levici vylétlo kopí, ale minulo ho o pořádný kus. Téměř současně se vyřítil z úkrytu na opačné straně cesty muž neurvalého vzhledu s tesákem v ruce. Letící kopí ho zasáhlo do ramene a srazilo ho na kolena. Zbraň mu vypadla z ruky. „Ty pitomče,“ zařval bolestně a rychle začal šátrat v trávě kolem sebe, aby našel ztracenou zbraň.

Martin se rozhodl rychle. Zvedl meč, rozpřáhl se a táhlým sekem zraněnému muži téměř oddělil hlavu od těla. Pak se vrhl do hustého křoví po levici, odkud po něm zákeřný útočník hodil kopí. Přimhouřil oči, aby v šeru pod stromy lépe viděl. Ale nemusel hledat dlouho. Hned za křovím stál venkovan s velikou bradavicí na okurkovitém nose. Martin si uvědomil, že ho včera zahlédl v šenku u rozcestí pod Přimdou. Ale neměl čas o tom přemýšlet. Venkovan stál s pusou otevřenou překvapením a nevěděl, co dělat. Bez rozmýšlení mu vrazil meč do břicha, neboť Mesier de Vernois ho učil, že takový úder je v boji nejbezpečnější. Břicho bylo měkké a nehrozilo nebezpečí, že by meč v těle uvízl. Vzápětí mohl svému bývalému veliteli za tuhle radu poděkovat.

Z lesa se vyřítili další tři muži, dva třímali sekery a jeden krátký meč. Mech kolem umírajícího se zatím barvil rudou krví. Martin se nohou opřel o tělo muže s bradavicí na nose a meč z jeho břicha bleskurychle vytáhl. Právě včas, aby odrazil výpad lupiče s krátkým mečem. Všichni tři útočníci se zastavili. Proti meči v rukou rytíře by útočil jen hlupák.

Martin ze Stvolna uchopil zbraň oběma rukama a zvedl ji před sebe do střehu, aby mohl co nejrychleji reagovat na jakýkoli nepřátelský výpad. Pomalu couval zpátky na cestu, kde bylo více volného prostoru a s mečem v ruce měl lepší možnost bránit se přesile. Všichni tři lupiči ho s odstupem několika kroků následovali. Podle výrazů jejích tváří bylo zřejmé, že mají neuvěřitelný vztek, ale nezdálo se, že by dostali strach.

Jakmile se Martin ocitl zpátky na kamenité cestě, očima hledal své druhy. Obtloustlý Jakub držel v jedné ruce otěže jeho koně a ve druhé kopí se zkrvavělou špičkou. Eliáš se zmocnil tesáku zabitého lupiče. O kus dál stálo ve stínu lesa dalších pět lupičů a právě se hlasitě dohadovali, jak budou postupovat. Měli kyje a sekery, jeden držel zrezivělé kopí. Oblečení byli do špinavých plátěných suknic, jaké nosili lidé v okolí.

Pod košatým stromem stál poslední lupič, ale na první pohled se od ostatních odlišoval. Měl na sobě dlouhou drátěnou košili, několikrát obtočenou koženým opaskem se stříbrným nákončím. U pasu mu visel meč. Na hlavě měl starodávnou přilbu a přes obličej černou masku. Opíral se o kmen stromu a ruce měl pohodlně složené na prsou jako někdo, kdo se dívá na zábavné představení kejklířů.

Tři lupiči, se kterými se Martin potkal v lese, se nepřidali ke svým druhům. Jakmile se ocitli na cestě, rychle se rozběhli na opačnou stranu. Obezřetně obešli křovinami oba zlatnické tovaryše a zamířili na mýtinu za jejich zády. Martin a jeho přátelé byli obklíčeni z obou stran.

„Teď si to odskáčete,“ vykřikl výhrůžně jeden z lupičů.

„Podřežeme vás jako podsvinčata,“ vyhrožoval další.

„Hloupými řečmi si před bojem dodávají odvahu ti, co se bojí,“ pohrdavě opáčil Martin. Přitom tiše řekl oběma tovaryšům, kteří byli zpocení strachem, aby se drželi za ním a kryli mu záda, že se pokusí probít.

„Zachráníme se?“ kňoural obtloustlý Jakub. Hubený Eliáš se pokřižoval a rychle se modlil.

Lupiči však nezaútočili. Vypadali trochu bezradně, stále jen vyhrožovali a byli vzteklejší a vzteklejší. Martin měl dojem, že se ohlížejí na svého velitele v černé masce a čekají na rozkazy. Ten však stál nehnutě jako socha, pohodlně se opíral o kmen stromu a mlčel.

Martin odpovídal lupičům nejhrubějšími urážkami, jaké znal, a přitom nenápadně couval krok za krokem na mýtinu. Tiše sykl na oba tovaryše, aby běželi za ním. Pak se rychle otočil a s mohutným křikem vyrazil proti třem lupičům, kteří jim stáli v cestě. Jeho protiútok byl nečekaný, ale lupiči nebyli žádnými nezkušenými nováčky. Rychle se srazili těsněji k sobě, neboť tak se bojovalo nejlépe. Lupič s krátkým mečem postoupil o krok dopředu, aby odrazil první výpad.

Martin ze Stvolna se pro jistotu podíval přes rameno a s hrůzou zjistil, že za ním utíká jen Eliáš. Obtloustlý Jakub zápasil s otěžemi koně, který zůstal stát a spokojeně se pásl. Martin věděl, že jeho hnědák umí být tvrdohlavý jako mezek a nerad poslouchá cizí lidi. Měl na to myslet hned, jenže teď už bylo pozdě. Eliáš se rovněž zastavil a pak se pomalu vrátil ke svému druhovi. Ani Martin nemínil nechat tovaryše napospas lupičům a tím méně koně s veškerým svým majetkem. Rychle změnil plán.

Naznačil výpad, ale těsně před trojicí mužů uskočil do strany a tím je zcela zmátl. Krátkým švihem rozsekl jednomu z nich ruku. Poraněný lotr upustil sekeru a s nářkem se zhroutil k zemi. Z rány stříkala krev, protože měl proseknutou tepnu.

Hned pak se Martin rozběhl zpět ke svému koni. Zmatené lupiče nechal stát na mýtině. Když doběhl k oběma tovaryšům, všiml si vděčného výrazu, který se jim mihl ve tvářích.

Tohle už bylo na lupičskou bandu příliš. Vysoký zamračený muž, který stál v hloučku na cestě, se obrátil na maskovaného velitele a křikl, jak dlouho mají ještě čekat. Jenže ten si dával s odpovědí načas. Zamračený lupič chvíli přešlapoval, pak si odplivl a zvedl kyj. Obrátil se na ostatní a hněvivě oznámil, že on už čekat nebude. A je mu jedno, co si o tom jejich hejtman myslí. Pak se rozběhl proti přepadené trojici a ostatní vzápětí za ním.

Jakub poděšeně vykřikl, zvedl kopí, zavřel oči a vší silou ho mrštil proti lupičům. Díky své obtloustlé postavě měl síly na rozdávání. Kopí zasáhlo jednoho z útočníků do hrudi a projelo jím jako nůž hroudou másla. Eliáš pevněji uchopil tesák a srazil se s dalším, který točil nad hlavou výhrůžně sekerou. Vyhnul se smrtícímu úderu a vrazil mu tesák do těla. Lupič zachroptěl, z úst se mu vyvalila krvavá pěna, udělal setrvačností ještě dva kroky a pak se zlomil v pase. Martin zatím odrazil mečem výpad lupiče s tesákem, vyhnul se dřevěnému kyji a podařilo se mu lehce zranit dalšího z útočníků na boku. Bleskurychle se ohlédl přes rameno. Zlatničtí tovaryši drželi v rukách dýky a bojovali se zbylými dvěma lupiči, kteří k nim přiběhli z mýtiny.

I když byla skoro polovina lupičů mrtvá nebo těžce zraněná, byla jejich situace stále hodně špatná. Martin si sice dokázal mečem udržovat všechny tři lupiče od těla, ale bylo jasné, že oba tovaryši dlouho odolávat nebudou. Měli jen dýky a to bylo málo.

V tu chvíli tasil muž v černé masce meč a klidným krokem se vydal na místo zápasu. Ještě než dorazil, odzbrojili lupiči tovaryše a rychle jim poutali ruce za záda. Martin měl co dělat, aby odrážel výpady zbylých útočníků. Měl příšerný vztek. Teď proti němu bude pět lotrů a ještě cizí rytíř s maskou. Toho se bál nejvíce, protože to byl na pohled zkušený bojovník.

„Uhněte, hlupáci,“ rozkřikl se muž v černé masce na své druhy. Ti se ochotně rozestoupili, aby mohl projít. Zastavil se tři kroky před Martinem a zvedl svůj meč k obličeji na znamení rytířského pozdravu.

Martin si ho zamračeně měřil. Přitom si lehce pohrával s mečem v ruce, aby si uvolnil před zápasem svaly, ale pozdrav neopětoval.

„Vidím, že zdvořilosti tě ve světě nenaučili,“ zabručel muž v černé masce.

Martinovi byl ten hlas povědomý, ale neuměl ho nikam zařadit. Ušklíbl se a odpověděl, že zdraví jen ty, jichž si váží. Ale lupič, který skrývá obličej pod maskou, si rytířskou poctu v žádném případě nezaslouží.

Hejtman lupičů se zlomyslně zasmál a zaútočil. Martin jeho výpad snadno odrazil. Lupič, i když byl o něco menší a zavalitější než on, měl velikou sílu a byl zvyklý bojovat. Ale Martin ihned postřehl, že nemá šermířský výcvik a o technice boje ani ponětí. Rozhodl se chvíli útoky jen odrážet, aby zjistil, co všechno umí. Zaútočí, teprve až bude mít jistotu. Pokud měl z téhle šlamastyky vyjít se zdravou kůží, nesměl udělat sebemenší chybičku. První, koho se musí zbavit, je hejtman s mečem.

Soupeř v černé masce měl velice chudý rejstřík úderů, které opakoval do omrzení. Martin je s klidem odrážel a přimhouřenýma očima si ho prohlížel, aby dokázal vystihnout nejvhodnější okamžik k výpadu. Právě když se chystal zaútočit, sklonil muž v černé masce meč špičkou k zemi a řekl: „Už toho nech, Martine. Vidím, že ses ve světě přece jen něco naučil.“

„Kdo jsi?“ vybuchl vztekle Martin ze Stvolna. Meč držel ve střehu před sebou. Rychle uvažoval, proč ty průtahy. Neměl by na nic čekat a velitele lupičů zabít. Přitom se mu mihlo hlavou, odkud ten lotr zná jeho jméno.

Protivník zatím zvedl ruku a pomalu sňal z obličeje masku. Pod ní se objevila tvář s ostře řezanými rysy. Na bradě a kolem úst měl muž vousy černé jako smůla.

„Albrechte…,“ vyhrkl Martin překvapeně a špička meče mu rovněž klesla k zemi.

„Ano, můj milovaný bratře, jsem to já,“ uštěpačně odpověděl lupičský hejtman. „To je setkání!“

„Klidně bych si ho nechal ujít,“ zabručel Martin a znovu zvedl meč do střehu.

„Když mi přinesli zprávu o třech tovaryších, netušil jsem, že jedním z nich budeš ty,“ pokrčil rameny jeho starší bratr. „Ale ujišťuji tě, že nezabiji nikoho, kdo pochází ze stejné krve jako já. Necháš nám tu jen koně, ale ostatní věci si můžeš vzít. Seber se a zmiz!“

„Zabil naše muže, hejtmane,“ protestoval vysoký špinavý lupič s velikým sukovitým kyjem.

„Jestliže se nechali zabít od takového budižkničemu, jako je můj bratr, dobře jim tak,“ odsekl Albrecht.

„Ale proč mu nechávat jeho věci?“ namítl znovu lupič s kyjem. Byl to ten, který před chvílí zaútočil jako první.

„Umí snad někdo z vás hrát na loutnu?“ rozesmál se hejtman. „K čemu by vám byla? A to bude asi jediné, co mu patří. Jak si náš zvěd včera všiml, neměl můj ctihodný bratr ani na zaplacení večeře. Musel se doprošovat jako žebrák. Tak co mu chceš vzít?“

„To je jedno,“ nedal se lupič. „Řeklo se, že bereme všechno. Nebo se snad vzdáš svého podílu, hejtmane? Kdo ti dal právo takhle velkoryse rozdávat z naší společné kořisti?“

Albrecht zrudl, na čele mu naběhla žíla a rty se stáhly do krutého šklebu. Pak výhrůžně sykl: „Snad si nemyslíš, že bys uměl velet lépe než já?“

„Kresta má pravdu,“ vykřiklo několik lupičů na obranu svého mluvčího s kyjem. „Zabijeme je a vezmeme si všechno!“

„Řekl jsem že ne!“ rozčilil se Albrecht.

„Až na tebe jsou všichni pro,“ vítězoslavně ho upozornil Kresta a významně potěžkával v ruce svůj těžký kyj. „I když jsi hejtman, máš jen dva hlasy. A to je míň než všechny naše dohromady!“

Martin sledoval jejich hádku a pak ironicky podotkl: „Mám pocit, bratře, že mne přece jen budeš muset zabít. Aby se na tebe tví muži nezlobili!“ Znal Albrechta a věděl, co na něho platí. Jeho oči přitom ostražitě hlídaly lupiče kolem, aby se mohl začít při sebemenším náznaku nebezpečí bránit.

„Jen klid,“ ušklíbl se Albrecht bledý zlostí. Víčka měl stažená do úzkých štěrbin a pomalu si prohlížel své muže, jednoho po druhém. Pak tiše řekl, aby ho ostatní neslyšeli: „Dva meče jsou přece víc než pět seker a kyjů.“

„Tak na co čekáš?“ přikývl Martin a nedokázal zakrýt svou spokojenost.

„Bandu takových pitomců, jako jsou tihle, si snadno najdu jinou. Ale bratra mám jenom jednoho. Drž se za mnou, ať ti neublíží. Nejsou v boji tak nešikovní, jak to možná před chvílí vypadalo,“ pošeptal Albrecht. Pak se znovu obrátil na své druhy. „Abyste neřekli, že jsem vám nedal žádnou šanci. Ptám se naposledy! Uděláte to podle mého?“

„Už nejsi náš hejtman,“ opáčil drsně Kresta. Chtěl ještě něco dodat, ale už to nestihl. Vzápětí ho srazil Albrechtův meč. Téměř současně vyrazil do útoku i Martin. Zápas s překvapenými lupiči trval jenom chvíli. Vlastně se vůbec nezmohli na odpor. Dokonce je ani nenapadlo utíkat, tak byli zmatení. Za chvíli se všichni váleli v krvi na cestě.

„Tak, to bychom měli,“ usmíval se Albrecht a hrstí trávy stíral krev z čepele svého meče. „Ale pamatuj si, bratře, za tohle mi hodně dlužíš!“

„Kam půjdeš? Domů?“ opáčil trochu zaraženě Martin, ale stále si dával dobrý pozor, co jeho starší bratr udělá. Věděl, že umí být velice nevyzpytatelný. Rychle rozvázal spoutané tovaryše. Obtloustlému Jakubovi se udělalo špatně a zvracel.

„Rodiče jsou mrtví a naši tvrz obsadil Pluh z Rabštejna. Jsem psanec,“ zabručel jeho starší bratr. „Nestarej se, já se o sebe umím postarat.“

„Bůh tě provázej! Je mi líto, že jsem ti způsobil těžkosti!“

„Ty mně?“ rozesmál se Albrecht. „Na tomhle vydělám. Kousek odtud má naše tlupa schované peníze a různé šperky, které jsme si nahospodařili. Díky tobě se s těmi pitomci nemusím dělit. Jsou všechny moje. Bude to docela slušná sumička. Ale to, že jsi mým dlužníkem, platí! Tak se měj, můj zbožný bratře!“ Otočil se, a aniž se ohlédl, zmizel v lese.

3.

Martin ze Stvolna chtěl spolu s novými přáteli přenocovat v zájezdním šenku těsně před hradbami města Stříbra. Navrhl, aby přepadení královskému rychtáři neohlásili. Ubránili se, všichni lupiči byli mrtví a jejich hříchy stejně potrestá soud spravedlivější, než je ten lidský. I když to nevyslovil, bylo jasné, že se mu nechce upozorňovat na svého bratra Albrechta.

Ale zlatničtí tovaryši o tom takhle neuvažovali. Ošívali se, že ty mrtvé na cestě v lese stejně někdo brzy najde. A pak by ještě mohli mít potíže. Stále častěji se vraceli s hrdostí v hlase k boji. Neustále zdůrazňovali, jak statečně se bránili a že sami zabili dva lupiče. Nakonec se s Martinem nepohodli a ještě před klekáním odešli do Stříbra za královským rychtářem.

Martin měl na tovaryše vztek, ale nemohl s jejich rozhodnutím nic dělat, protože měli z hlediska zemských zvyků pravdu. Jenže na světě bylo podle jeho zkušeností lépe, pokud se člověk řídil raději vlastním rozumem. Usadil se v šenku, objednal si večeři, opřel se o stěnu za sebou a uvažoval, co všechno může říci, až ho předvolají. Venku se stmívalo, nastala noc, brány města Stříbra se zavřely, ale zlatničtí tovaryši se nevrátili.

„Ať si táhnou,“ bručel si pro sebe Martin naštvaně. Tovaryši ho zřejmě bez rozloučení opustili. Věděl, že tak to prostě na světě chodí. Už ho nepotřebovali. Bylo křesťanské pomáhat svým bližním, těžko však mohl od kohokoli očekávat vděčnost. Tovaryšům se dalo věřit skoro tak málo jako studentům. Otráveně se rozhlížel poloprázdným šenkem.

Všiml si, že šenkýřovi pomáhá v kuchyni černovlasá dívka. Byla mladá, měla velké černé oči, kulatý obličej a nevypadala na nevěstku. Možná to byla jeho dcera. Najednou si uvědomil, jak dlouho už žádnou ženu neobjímal a nelíbal. Ne že by se po cestě z Francie občas nepomiloval, jenže od jisté doby přijal všeobecně rozšířený názor, že polibek je výsadním právem lásky, a od prostitutek si kupoval jen tělo. Přivřel oči a vzpomínal na Amiens, kdy naposledy líbal ženu. Protože šenkýř právě vycházel z kuchyně, mohl si znovu otevřenými dveřmi prohlédnout jeho černovlasou pomocnici. Přepadl ho neuvěřitelný smutek. Proč Bůh stvořil tolik lidí, když jim dává tak málo lásky?

„Hej, šenkýři, přines mi ještě jeden korbel piva,“ křikl trochu chraptivým hlasem, sáhl pod lavici a vytáhl loutnu. Bylo mu jedno, že na něj ostatní hosté začali pokřikovat, ať jim zahraje, že mu ten korbel zaplatí. Zavřel oči, přejel prsty po strunách a začal si polohlasně broukat tklivou melodii, které ho právě napadla. Najednou ho kdosi surově popadl za rameno. Rychle zvedl víčka a před sebou uviděl stát dva špinavé vousaté muže v kožených halenách. Jeden držel v ruce kopí, na němž měl uvázaný malý praporec se znakem města Stříbra, druhý výhrůžně mával tesákem.

„Půjdeš s námi,“ oznámil přísně biřic s tesákem a pokusil se mu vytrhnout loutnu z ruky.

„Dej ty pracky pryč,“ rozkřikl se Martin zlostně a vyskočil. V tu chvíli proti němu obrátil hrot kopí druhý biřic.

„Co po mně chcete?“ vyhrkl a nenápadně se rozhlížel, kudy by mohl uprchnout. Rychle zmizet považoval za bezpečnější než se spoléhat na moudrost nebo dokonce shovívavost královských úředníků.

„Sedíš si na uších, nebo jsi ohluchl ze svého krákorání? Půjdeš s námi!“

„Jsem rytíř a nemusím poslouchat kdekoho.“

„Tohle si vyřiď s naším panem rychtářem. Buď se sebereš a půjdeš s námi, nebo ti rozbijeme hubu. A pak tě do města stejně odtáhneme… I s tím tvým drnkadlem.“

Martin měl svůj meč na zemi pod lavicí vedle zavazadel. Jediné, co měl po ruce, byla loutna. A biřicovo kopí se hrotem skoro opíralo o jeho břicho. Tady se nedalo dělat vůbec nic. „To není drnkadlo, ty skopová hlavo, ale loutna,“ dodal rozmrzele, natáhl ruce a počkal, až mu je biřic spoutá.

Zatímco ho muž s tesákem odváděl z šenku, druhý posbíral jeho věci a rychle pospíchal za nimi. Venku byla příjemná teplá noc, jako by ani nebyl podzim. Ve vzduchu byl cítit kouř z komína a pach koní z nedalekých stájí.

„Když už jste zatkli mě a mou loutnu, měli byste také odvést mého hnědáka,“ řekl Martin. Měl strach, aby tu zvíře nezůstalo samo. Kdo ví, co by se s ním mohlo stát. Nerad by o něj přišel.

Biřici se chvíli dohadovali, protože ve věci koně nedostali od královského rychtáře žádné pokyny. Nakonec se usnesli, že by je zbytečně zdržoval, neboť dostali nařízeno rychle se vrátit.

Po prašné cestě obešli několik zanedbaných dřevěných chalup a nízkou zvonici se šindelovou střechou. Nikde neviděli živou duši a ve většině oken už byla tma. Před nimi se rýsovaly tmavé siluety městských hradeb a za nimi střechy domů a věž kostela.

„Proč jste na mě vyrukovali tak zhurta?“ pokoušel se Martin navázat hovor. Biřici ale nepřátelsky mlčeli. Pozorně ho sledovali s připravenými zbraněmi, aby mohli zasáhnout při první známce, že se chystá uprchnout.

Došli k uzavřené městské bráně. Muž s tesákem v ruce vložil dva prsty do úst a pronikavě zahvízdal. Skoro ihned se otevřela malá boční branka a v ní se objevil jiný městský biřic s hořící loučí v ruce. Byl stejně vousatý a špinavý jako jeho druhové. Když je poznal, spokojeně kývl na pozdrav a ustoupil, aby mohli projít.

Stříbrská královská rychta stála nedaleko brány. Bylo to patrové stavení s malými okénky v čelní stěně z velikých štípaných kamenů. Ve veliké jizbě čekal rychtář Ulderich z Kulmu a nudil se. Na stole před ním stála mísa s nedojedenou jitrnicí. Sotva biřicové se spoutaným zajatcem vešli, vyskočil a rozkřikl se, že to je dost, jak dlouho má čekat. Pak zahrozil Martinovi rukou a poradil mu, aby se raději přiznal ke svým lupičským zločinům sám, neboť městský kat má pádnou ruku, a pokud by ho musel vzbudit, bude navíc nerudný a pak by nepřál ani tomu nejhoršímu lotrovi, aby se mu dostal do spárů.

„Netuším, co mi vlastně vyčítáte,“ rozzlobil se Martin ze Stvolna. „Přede dvěma dny jsem překročil hranice českého království. Protože si nikdo z vás dodneška nedokázal poradit s lupičskou bandou, udělal jsem to já. Vlastnoručně jsem skoro všechny zabil. A pokud mne vaši pacholci hned nerozvážou, udělám to samé jim, jen co budu volný.“

„Stejný nesmysl se mi pokoušeli namluvit tví povedení druhové. Že prý jste nahoře v kopcích pobili lupiče. Tři proti desítce mužů! A skoro beze zbraní. Když už jste si chtěli něco vymyslet, měli jste to udělat chytřeji.“

„Pošlete tam někoho, ať se přesvědčí!“

„Ráno to udělám. Do té doby počkáš ve vězení. Pěkně s nohama v kládě, aby tě přešly myšlenky na útěk. Víš, kamaráde, měli jste smůlu. Kočí toho kupce, kterého jste před týdnem zamordovali, se zachránil a všechno viděl. Tvé druhy dokonce poznal. A tebe pozná určitě taky. Stejně jako některé věci, které jste jeho pánovi ukradli. Odveďte ho!“

„Mám přivést mistra ostrého meče?“ optal se jeden z biřiců.

„Nech ho spát. Vyslechne všechny zítra, hned jak se vrátíte. Osobně si myslím, že nás ti tři tahají za nos, ale pro jistotu se v lesích poohlédněte po tělech těch lupičů.“

Biřic s tesákem přikývl a surově trhl provazem, jímž měl Martin svázané ruce. Přitom rozmrzele houkl, ať jde za ním. Měl vztek, že se bude muset zítra kvůli těm lotrům trmácet takovou dálku. Pak sáhl do koše, který stál nedaleko vyhaslého krbu, vytáhl smolnou louči a zapálil ji o jinou, která hořela v držáku na stěně.

Vyšli na dvůr a zamířili k přízemní budově u zdi, jíž byla usedlost královského rychtáře obehnaná. Stavení mělo masivní dubové dveře zavřené zvenku závorou. Biřic ji odsunul a počkal, až Martin vejde. Pak vstoupil i on.

Ocitli se v poměrně rozlehlé klenuté místnosti. U jedné stěny byl na kamenném pódiu stůl a několik křesel, u protější se nacházelo ohniště, lavice a na zdi visela palečnice, španělská bota, několik okovů s řetězy a další náčiní nezbytné pro torturu. Biřic přešel místnost a otevřel nízká dvířka vedle vyhaslého ohniště. Martin se musel hodně sklonit, aby jimi prošel. Po několika schodech sestoupil do nevelkého, vlhkého a odporně zapáchajícího sklepení s jediným úzkým okénkem skoro až u stropu.

Biřic s loučí, který kráčel za ním, do něho netrpělivě strčil a ukázal k dlouhé kládě u stěny, v níž byly vydlabané otvory pro nohy. V kládě už seděli oba zlatničtí tovaryši. Biřic kleštěmi vytáhl hřeb na boku klády, zvedl horní trám a počkal, až se Martin posadí na zem. Jakmile vložil nohy do otvorů, přirazil trám ke spodnímu a zase zajistil hřebem. Teprve pak mu rozvázal ruce, odplivl si a zabručel, že kdyby to bylo na něm, zabije ho hned, proč takové okolky? Už dávno mohl spát, ale místo toho se musí starat o takové lotry. Znovu si odplivl a zmizel. Jakmile zabouchl dveře, ponořila se celá kobka do skoro neproniknutelné tmy.

Chvíli bylo ticho. Pak kdosi zakňoural. Podle hlasu to nemohl být nikdo jiný než obtloustlý Jakub. Naříkal, že kdyby dali na něj, nemuselo se to stát.

„Tak vidíte, vy pitomci,“ nakvašeně se ozval Martin ze Stvolna. „Ale hlavně, že jste jednali čestně, abychom neměli potíže. Není nad to, když se člověk řídí zemským právem.“

„Neměli jsme chodit do Stříbra,“ stěžoval si Jakub. „Kdybychom město obešli, nestalo by se to. Já vám ale říkal, že…“

„Nevšímej si ho,“ ozval se rozmrzele druhý tovaryš. „Teď bude vykládat, že on nás od začátku varoval a kdybychom ho poslechli, dopadlo by to jinak. Víš, Martine, až nás pověsí, jediné, na co se těším, je, že pak už nebudu muset Jakuba poslouchat.“

„S tím jdi teď k šípku, Eliáši,“ rozkřikl se Jakub. Podle hlasu neměl daleko k pláči.

„Co se vlastně stalo?“ optal se Martin a pokusil se posadit trochu pohodlněji. Kláda nepříjemně svírala kotníky a přímo pod ním leželo na dlážděné podlaze cosi, co ho bolestivě tlačilo do stehna.

„Měl jsi pravdu,“ souhlasil pokorně Eliáš. „Rychtář se od začátku tvářil nedůvěřivě. Pak zavolal dva biřice, aby nás hlídali. Na chvíli odešel a vrátil se s nějakým zrzavým německým troubou. A ten hned, že nás na první pohled poznal a hlavně, že poznává plášť a tesák… Víš, my jsme je sebrali těm mrtvým lupičům. Jim přece už byly na nic a nám se hodily.“

„Jste hlupáci… Copak nevíte, že brát si věci zabitých přináší smůlu?“ zlobil se Martin. „Co bylo dál?“

„Ten zrzavý Němec tvrdil, že na voze jeho pána byla také loutna…,“ dodal Jakub. Podle hlasu se trochu uklidnil. „Takže bylo jasné, že v přepadení toho kupce máš prsty i ty.“

„To je celkem logické,“ souhlasil ironicky Martin. Zatím se mu podařilo najít tu věc, která ho tlačila. Byla to zlomená čepel dýky. Jízlivě pokračoval: „Já měl ty lupiče nechat, aby vás dva zabili. Nebýt vás, nejsem teď v kládě. Až zase bude někdo tvrdit, že Bůh miluje skutky křesťanského milosrdenství, nakopu mu zadek!“

„Až bude zase někdo tvrdit, že mezi studenty a minesengry se najdou slušní lidé, nakopu mu zadek zase já,“ opáčil nakvašeně obtloustlý Jakub.

4.

Martin si pohrával se zlomenou čepelí a přemýšlel, zda by jim nějak nemohla pomoci. Kdyby jí dosáhl na konec klády, určitě by uvolnil hřeb, který držel oba trámky u sebe. Jenže co dál? Nakonec se rozhodl, že je lepší zkusit něco, než tu sedět jako ovce před porážkou. Lehl si na bok a natáhl se, co to šlo. Jenže nedosáhl. I když si odíral kůži na nohou do krve, dokázal se posunout jen o několik pídí. Stále ale ještě kousek chyběl. Palec, možná i míň.

„Strč do mě,“ nařídil Eliášovi, který seděl v kládě vedle něho.

Zlatnický tovaryš ve tmě sice pořádně neviděl, ale poslechl okamžitě. Martin se ještě kousek posunul a vzápětí ucítil v kotníku bodavou bolest, až polohlasně vykřikl. Konečně se však dostal ostřím ulomené čepele pod hlavici hřebu. Rychle začal páčit. Naštěstí to šlo snadno. Hřeb se vysunul a pak už nebylo obtížné vytáhnout ho celý. Martin skrčil nohy a prudce zatlačil. Horní trám klády se nadzvedl a byli volní.

„Tak, to bychom měli,“ řekl spokojeně a třel si otlačené a zkrvavené kotníky. Levá noha ho nesnesitelně bolela, takže na ni mohl došlápnout jen s největší opatrností.

„To nebylo špatné,“ ozval se hlas hubeného Eliáše.

„Alespoň se pohodlněji vyspíme,“ souhlasil Jakub. „Protože ven se stejně nedostaneme. Ale na slámě to bude lepší než v kládě.“

Martin odkulhal ke dveřím a chvíli je hmatem zkoumal. Nebyly nijak pevné a dřevo kolem pantů začínalo vlhkem trouchnivět. Proč by se rychtář staral o dveře, když vězně zavíral do klády? Martin se ramenem o dveře opřel a nemusel se ani příliš namáhat, aby s rachotem povolily.

Horní místnost, která sloužila jako mučírna, byla naštěstí prázdná. Několika okénky padalo dovnitř sinavé světlo měsíce a nejasně osvětlovalo obrysy nábytku. Martin se opatrně vydal ke stěně po levici, kde viselo katovské náčiní. Kleště na vypálení cejchu našel skoro hned. Sundal je z háku a vydal se ke dveřím, které vedly na dvůr. Ty byly z masivních fošen a biřic, který je sem přivedl, dveře zvenku zajistil závorou.

„S těmi to tak snadno nepůjde,“ uslyšel za sebou Eliáše. „Když dovolíš, zkusím to raději sám. Jsem řemeslník, vyznám se v tom lépe.“

Obtloustlý Jakub zatím přinesl palečnici a její konce vsunul mezi kamenné ostění a dveře. Pak začal otáčet šrouby, kterými se palečnice pomalu rozevírala. Ozvalo se tiché praskání dřeva, ale dveře držely.

„Takhle to nepůjde,“ protestoval Martin. Hubený Eliáš mu poradil, aby se nestaral, protože teď se dveře nebudou viklat a dá se s nimi něco udělat. Pak začal kleštěmi cosi kutit po pravé straně, kde byly panty. Netrvalo dlouho a jeden z pantů se mu podařilo uvolnit. Druhý povolil skoro sám. Pak už jen stačilo opatrně dveře přizvednout a zatlačit na spodní polovinu. Pootočily se kolem uzavřené závory, takže se při zemi vytvořil otvor, jímž se dalo po kolenou podlézt.

„Kam teď?“ šeptal Eliáš. Bylo zřejmé, že Martina přijal za velitele.

„To kdybych věděl,“ opáčil stejně tiše. Ve Stříbře nikdy nebyl a netušil, kam se vydat. Brány byly zavřené a hlídali je městští biřici. Pokud se jim nepodaří během noci zmizet, nebudou mít zítra žádnou šanci. Jakmile rychtář zjistí, že utekli, biřici prohledají ve městě každou škvíru.

Plížili se podél zdi, kam nedopadal svit měsíce. Na konci přelezli dřevěnou hradbu a ocitli se na ulici. Martin zvedl hlavu ke střechám okolních domů a snažil se najít siluetu kostelní věže. Předpokládal, že chrám stojí na rynku nebo někde poblíž. Měl pocit, že od brány ho biřici přivedli na rychtu zleva. Proto se vydal ulicí na opačnou stranu.

„Počkej,“ chytil ho Jakub baculatou rukou za cíp pláště. „Hradby jsou na druhé straně. Přelezeme je nebo se spustíme po provaze a…“

„Hloupost,“ zabručel Martin rozmrzele. „Městské stráže mají kuše. Určitě pár chlapů hlídá i na hradebním ochozu. Chceš, aby tě někdo zastřelil? Do tebe by se trefil i slepý.“ Pak pokračoval směrem, kde předpokládal městský rynek. Opatrně našlapoval na poraněnou nohu a pro jistotu se ještě rukou opíral o zdi domů.

Nešli dlouho. Ulice se ostře lomila, pak se rozšířila a najednou stáli na kraji rozlehlého náměstí. V tu chvíli za sebou uslyšeli prásknutí dveří a hrubé mužské hlasy. Otočili se a uviděli čtyři městské biřice, kteří právě v nejlepším rozmaru opouštěli šenk. Jedním z nich byl onen biřic, který je odváděl do rychtářova vězení a vsadil do klády.

„Co tu, vy lotři, děláte?“ rozkřikl se okamžitě. Bylo mu jasné, že pokud je neodvede zpátky, rychtář ho pro nedbalost potrestá. Už ho slyšel křičet, že kdo to kdy viděl, aby zločinci utíkali z jeho vězení a ještě se procházeli po městě, jako by se nic nestalo. Rychtář Ulderich z Kulmu se někdy choval, jako by tohle město patřilo jemu a ne králi, jehož tu zastupoval.

Martin křikl na zlatnické tovaryše, aby běželi za ním. Pak vyrazil k nedalekému kostelu. Noha ho pekelně bolela, ale stiskl rty, protože nic jiného stejně udělat nemohl. Doufal, že stříbrský farář nechává dveře kostela celou noc otevřené, aby se věřící mohli kdykoli obracet k Bohu. Za sebou slyšel nadávky a dupot nohou. Naštěstí byli biřici notně opilí a spíše se potáceli než utíkali.

„Co budeme dělat?“ funěl obtloustlý Jakub a stíral si z čela pot, který mu vyrazil spíše strachem než námahou.

„Do kostela!“ nařídil Martin.

Proběhli kolem rozestavěného podloubí. V patře domu se otevřelo okno, vyklonila se rozcuchaná ženská hlava a vzápětí se ozval hysterický křik o pomoc, že na rynku někoho vraždí.

Eliáš byl u kostela první. Stiskl bronzovou kliku a ramenem se o dveře opřel. Bez obtíží se otevřely. Zastavil se a ohlédl, kde má své druhy. Jakub už byl skoro u něho, ale Martin běžel díky zraněné noze nejpomaleji a klející biřic ho pomalu doháněl. Eliáš se rychle podíval pod nohy, pak sebral ze země kámen, potěžkal ho v ruce a očima odhadoval vzdálenost. Jako kluk dokázal kamenem srazit i veverku ze stromu. Právě ve chvíli, kdy biřic zvedal tesák, aby Martina sekl, hodil. Zasáhl ho do čela. Biřic vykřikl bolestí a svalil se na zem. Tesák mu vypadl z ruky. Martin z posledních sil doběhl k vratům kostela.

„Díky,“ zabručel s tváří zkřivenou bolestí. „Bylo to o fous.“

„Ale co dál?“

Zbylí biřici se zastavili u svého zraněného druha a pomáhali mu vstát. Jeden hrozil trojici ve dveřích chrámu, ať se rychle pomodlí, protože je rozsekají na malé kousky a ty dají sežrat psům.

„Dovnitř!“ zavelel Martin.

Zabouchli za sebou křídlo vrat. Jakub okamžitě popadl těžkou dubovou lavici, která stála nejblíže, a s usilovným hekáním ji začal sunout ke vchodu, aby ho zabarikádoval. Když šlo do tuhého, měl sil na rozdávání.

„Nech toho,“ zarazil ho Martin. „Nejsme v pevnosti a nebudeme se bránit. Každý, dokonce i nevěřící, má právo azylu na posvěcené půdě. Tady jsme pod ochranou boží.“

Eliáš se zvědavě optal, zda sem mířil hned, jak utekli z vězení. Martin přisvědčil a dodal, že se tu ovšem chtěl ukrýt jen do rána. Až by se otevřely brány, chtěl nějak zmizet, než se na jejich útěk přijde. Jenže jak to teď vypadá, budou v kostele muset zůstat déle.

„Jak dlouho?“ mračil se Jakub, ale poslechl a lavici vrátil na původní místo.

„Pokud se nestane zázrak, možná do konce života,“ opáčil s neproniknutelným výrazem ve tváři Martin. „Jakmile bychom vyšli ven, zase by nás zavřeli a předali katovi. Slyšel jsem, že jeden zločinec strávil v kostele skoro patnáct let. Během té doby konal pokání tak svědomitě, že církev ho po smrti blahoslavila jako svatého muže.“

Ale než stačil Jakub vybuchnout, rozlétly se dveře kostela a v nich stáli podnapilí biřici se zbraněmi v rukách.

„Rychle k oltáři,“ křikl Martin. I když cítil v noze škubání, zranění ho bolelo o něco méně. Proběhl uličkou mezi lavicemi a vkročil do zvýšeného presbyteria. Zastavil se u kamenné mensy, na níž stál hlavní oltář. Položil na něj ruku a hlasitě odříkal starodávnou formuli, že se odevzdává ochraně boží. Oba zlatničtí tovaryši to opakovali po něm.

Biřici se k nim výhrůžně blížili a nezdálo se, že by je kostelní půda nějak vyvedla z míry. Jeden z nich hlasitě říhl a opile se rozkřikl, že by se měli spíše pomodlit, protože za chvíli chcípnou.

„Kdo poruší právo božího azylu, bude potrestán,“ upozornil je Martin, ale v duchu nebyl zdaleka tak klidný jako před chvílí. Čechy byly ve srovnání s Francií mnohem drsnější, a pokud si z dětství pamatoval, ani víra tu nebyla tak pevná. U dveří kostela zavraždil kníže Boleslav svého bratra Václava a biskupa Stanislava zabil polský král přímo v kostele.

O tom samozřejmě ti čtyři neměli ani tušení. A bylo možné, že ani netušili, co znamená slovo azyl.

Než došli biřici až k oltáři, vynořil se z dvířek, která vedla do presbyteria, vysoký hubený muž v bílé zmuchlané klerice. Došel k oltáři, postavil se před Martina a jeho druhy a rozpažil ruce. Mlčel, obočí měl zlostně stažené a přísně si vetřelce měřil. Biřici se zastavili, protože nevěděli, co dál. Pak se muž zraněný kamenem na hlavě pokřižoval a začal prelátovi žalovat, že ti tři u oltáře jsou zločinci, kteří utekli z rychtářova vězení a jeho ještě zranili, a proto je musí ihned odvést zpátky.

„Zda jsou zločinci, o tom v těchto místech nerozhoduje tvůj rychtář,“ opáčil přísně kněz. Hovořil hlubokým hlasem, který budil respekt. „Zde platí výhradně spravedlnost boží. Jděte s pokojem!“

„Ale otče Ignácie,“ bránil se poraněný biřic. „To přece nejde, oni…“

„Ty snad chceš odporovat církvi?“

„Náš rychtář ale řekl…“

„Ještě slovo a budeš proklet. Co si to vůbec dovoluješ? Se zbraněmi v chrámu Páně! Každému ukládám jako pokání pokutu tří grošů, které darujete špitálu na chudé. Amen!“

„Pojď,“ zabručel naštvaně biřic, popadl svého zraněného kamaráda za ruku a táhl ho ke vchodu. Přitom mu polohlasně vykládal, že od otce Ignácia se stejně ničeho dobrého nedočkají. Raději půjdou za rychtářem a povědí mu, jak jim zabránil, aby ty lotry zase odvedli do vězení.

Sotva zmizeli, obrátil se kněz na Martina ze Stvolna a oba zlatnické tovaryše a chvíli si je prohlížel. Pak přikývl, mlčky jim požehnal a beze slova zamířil k malým dvířkám, jimiž před chvílí přišel.

„Počkejte, otče,“ zastavil ho Martin. „Jen bychom vám rádi vysvětlili, že jsme nic neudělali, to všechno je nedorozumění…“

„Bůh ví všechno, a to je hlavní. Mně nepřísluší soudit druhé. Jsem jeho pokorný služebník a jen plním boží přání. A protože jeho milosrdenství je nekonečné, přijme náš řád pod střechu svého klášterního chrámu i toho nejhoršího zločince. I když si myslím, že to vy tři asi nejste… Jste cizinci, jak vidím. Pokud byste se chtěli pomodlit k naší patronce, pak byste měli vědět, že tento kostel je zasvěcen svaté Maří Magdaleně, hříšnici, která činila upřímné pokání, a proto byla spasena. Jak výmluvné, že? Máte štěstí, že jsme členové řádu svatého Františka a ne třeba dominikáni. Ti by tak shovívaví nebyli. Bůh s vámi!“

5.

I když bylo v kostele chladno, na lavicích se vyspali celkem dobře. Vzbudilo je až zvonění, které za svítání svolávalo řádové bratry a věřící k ranní mši.

„Co teď?“ optal se Jakub a zíval.

Martin si opatrně sáhl na poraněnou nohou. Rána začala trochu hnisat a kůže kolem byla zarudlá a horká. Ukázal rukou k oltáři a řekl: „Klekneme si se sepjatýma rukama na kraj presbyteria a celou dobu se budeme tiše modlit. Nebo to alespoň musí vypadat, že se modlíme. A ne abys zíval, Jakube!“

„Když mám hlad, musím zívat,“ bránil se tovaryš. „Co z toho, že tam budeme klečet? Nebylo by lepší někam se schovat, než lidi zase odejdou? Proč na nás mají zevlovat?“

„Křesťané mají rádi kajícnost. Zvláště pokud se pokání netýká jich samotných,“ vysvětloval Martin ze Stvolna. „Z něčeho tady přece žít musíme. Možná nám něco k jídlu dají mniši, i když o tom pochybuji. Pokud chceš jíst, tvař se jako světec, pak si snad něco vyžebráme.“

„To jsme dopadli,“ bručel obtloustlý Jakub, ale jako první se hnal k oltáři. Poklekl, sepjal ruce a sklopil oči k zemi. Pak se optal druhů, zda je to takhle správně.

„Děláš to kvůli své duši, nebo kvůli jídlu?“ popichoval ho Eliáš.

Jakub se obrátil na svého hubenějšího druha, vrtěl hlavou a vysvětloval, že není umění být spasen, pokud někdo umře hlady. Ale on chce dokázat, že umí být poctivý křesťan, i kdyby měl náhodou žaludek plný těch nejvybranějších pochoutek. Modlí se tedy, aby mu je někdo dal, protože jen tak dokáže, že je ve skutečnosti ozdobou křesťanstva. Ať už hladový, nebo sytý.

V tu chvíli se otevřela malá dvířka ve zdi presbyteria a do zšeřelého kostela vešli dva mniši s loučemi v rukách. Začali zapalovat lojové svíce před oltářem a také u stěn. Na tři klečící muže se ani nepodívali. Ještě nebyli s prací hotovi, když stejnými dvířky vešel do kostela zástup mnichů. V čele kráčeli novicové, pak starší mniši a nakonec almužník, převor a opat Ignácius. Všichni měli na sobě režná šedá roucha františkánského řádu. Posadili se do chórových lavic podél obou delších stěn presbyteria. Účast měšťanů nebyla valná. Sešlo se jen pět starých žen, na poslední chvíli se objevil i rychtář Ulderich z Kulmu.

Ihned, jak mše skončila a lidé se rozešli, se rychtář vydal ke klečícím mladíkům. Přísně si je měřil a pak se optal, co to má všechno znamenat. Dodal, že tím, co udělali, jen potvrzují jeho podezření, a pokud chtějí spravedlivý soud, měli by těch hloupostí nechat a vrátit se s ním na rychtu.

„Abyste nás zase bezdůvodně vsadil do klády?“ opáčil s neskrývanou jízlivostí v hlase Martin. „Děkuji, nechci.“

„Požádám opata, aby vás vyhnal,“ rozčiloval se rychtář. Tváře mu zbrunátněly a zvýšil hlas. „Co si to vůbec dovolujete? Víte, kdo já jsem…“ Řeč však nedokončil, protože se najednou vedle něho vynořil postarší mnich, v jehož široké dobrosrdečné tváři poděšeně mrkaly nepatrně vypoulené modré oči. „Jste v chrámu Páně,“ řekl měkce, jako by se omlouval. „Bratr opat Ignácius mne poslal, abych vás informoval, že se celý konvent sešel a rozhodl, že my právo azylu neporušíme. Dokud budou tito křesťané chtít, mohou zůstat pod boží ochranou.“

„Vždyť jsou to lupiči a vrahové,“ vykřikl královský rychtář a zlostně udeřil pěstí o desku lavice, až dřevo zapraskalo.

„Je to jejich právo,“ pokračoval mnich a jeho modré oči stále poděšeně mrkaly. Přesto rozhodně uchopil rychtáře Uldericha z Kulmu za předloktí a táhl ho k východu. Přitom mu trpělivě vysvětloval, že bude lepší, když nyní odejde, protože z hněvu může povstat hřích a už to, že ve stánku Páně kleje, není pro spásu jeho duše to nejlepší, čím by mohl dnešní den začít.

Sotva zmizeli, Martin vstal a rukou si oprašoval kolena. Bručel, že to je dost, protože mu nohy celé zdřevěněly. Pak si starostlivě prohlédl ránu nad kotníkem. Z medicíny věděl dost, aby pochopil, že rána se zanítila. To nebylo dobré znamení. Potřeboval by jitrocelovou mast a mázdry z vajíček, jenže kde je vzít? Tovaryš Jakub si zatím zamračeně masíroval kulaté břicho a naříkal, že má hlad.

„V bezpečí tu snad jsme,“ řekl mírným hlasem Eliáš a posadil se do nejbližší lavice. „Všimli jste si těch starých měšťanek, jak si nás zlobně měřily?“

„Zvyknou si,“ vrtěl hlavou Martin. „Za chvíli začne hlavní mše. Bude plno, uvidíte! Po městě se už určitě rozneslo, že jsme tady. Přijdou i lidé, kteří by se dneska jinak kostelu vyhnuli velikým obloukem, na to si klidně vsadím.“

A měl pravdu.

Za chvíli se začali do kostela trousit první věřící. Dobrou čtvrthodinu před začátkem mše byl chrám plný. Všichni se cpali dopředu, aby viděli na tři cizince, kteří hledali u oltáře azyl. Martin ze Stvolna a oba zlatničtí tovaryši klečeli na svém místě se sepjatýma rukama a s hlavami pokorně skloněnými ke studené dlážděné podlaze. Lidé v davu si vzrušeně šeptali, že tihle tři jsou nebezpeční zločinci. Podle jedněch pobili oddíl královských vojáků a uloupili truhlici se stříbrem, jiní tvrdili, že vypálili nedaleký cisterciácký klášter, a další jim oponovali, že to jsou lupiči, kteří zavraždili asi tři tucty kupců. Nikdo však nevěděl nic jistě.

Mše proběhla bez většího zájmu. Většina lidí sledovala častěji klečící mladíky než celebrujícího opata Ignácia oblečeného ve zlatem vyšívaném ornátu. Jakmile zaznělo závěrečné „Amen“, všichni si oddechli a zbožně se pokřižovali. Jindy by se otočili a spěchali by za svými záležitostmi. Dneska se ale rozcházeli pomalu. Pekař Vavřinec od Dolní brány se ke klečícím mladíkům přitočil, aby se jich optal, co opravdu provedli.

„Přines nám pár placek a povíme ti úplně všechno,“ navrhl Martin. „Vyplatí se ti to. Budeš první, komu to prozradíme.“

„Odpoledne je přinesu,“ souhlasil pekař. „Počkejte tu na mě.“ Otočil se a utíkal k vratům. Rukama si razil cestu davem lidí, aby byl co nejdříve ve své dílně.

„Kdyby se nás ještě tak přišel zeptat nějaký šenkýř, hned by nám bylo lépe,“ zatoužil Jakub. „Za vědro piva bych mu pověděl i to, co sám nevím.“

„Snad bys na posvěcené půdě nechlastal pivo?“ napomenul ho s hraným zděšením ve tváři Martin.

Najednou měl pocit, že ho někdo sleduje. Rozhlédl se, ale v kostele byla stále ještě spousta měšťanů. Stáli v hloučcích, pokradmu se po nich ohlíželi a polohlasně diskutovali. Několik kroků za muži stály jejich ctihodné manželky s hlavami zavinutými do nákladných šlojířů. Zbožně se křižovaly a hovořily o hříchu. Pak si všiml, že za jedním ze sloupů, které podepírají vznosnou chrámovou klenbu, stojí štíhlá dívka. Měla protáhlý bledý obličej lemovaný černými kudrnatými vlasy, veliké důvěřivé oči a trochu zvednutý nosík. Byla přitažlivá a vzdáleně připomínala jeho zemřelou Bernardu.

Martin se opřel o podlahu a těžce vstal. Rána na noze ho bolela stále víc a víc. Zamířil k dívce. Byl zvědavý, co udělá. Počítal, že se otočí a rychle uteče. Jenže černovláska zůstala a klidně ho pozorovala. V očích měla spíše zvědavost než ostych.

Zastavil se dva kroky před ní. Byl o hlavu vyšší. Rychle uvažoval, jak hovor začít. Dívka se nepatrně zaklonila, aby mu lépe viděla do obličeje, a sama se optala: „Nevypadáš na zločince. Co jsi provedl?“

„Proč si myslíš, že nejsem zločinec?“

„To jsem neřekla. Řekla jsem jen, že na něj nevypadáš. To je přece něco jiného,“ zavrtěla rezolutně hlavou. „A pojď si sednout, ať se nemusím dívat nahoru. Nemám to ráda.“

Martin si sedl do kostelní lavice a počkal, až se černovlasá dívka posadí vedle něho. Cítil zvláštní vzrušení. Byla mladá a voněla mátou. Ohlédl se po lidech, kteří ještě v kostele zůstávali. Udiveně si všiml, že ho pozorují a ve tvářích se jim zračí hluboké opovržení. Protože ta dívka na nevěstku nevypadala, jejich pohoršení platilo zřejmě tomu, že se odvážila posadit vedle zločince. Dál o tom nepřemýšlel, protože lidská hloupost uměla ublížit víc než mor. Optal se, proč si myslí, že není zločinec.

„Máš dobré oči,“ odpověděla s vážným výrazem a přitom si ho pečlivě prohlížela. „Zločinci uhýbají pohledem a mají ho chladný, bezcitný, zlý. A prázdný. Ten, jehož duše propadla peklu, nedokáže rozdávat smích a lásku. Ale to ty dokážeš. A proto myslím, že nejsi zločinec.“

„Kdyby se tvá metoda dala používat obecně, přišli by rychtáři a kati o práci,“ usmál se potěšeně. Pak jí rychle pověděl, co se stalo po cestě z Přimdy a z čeho je rychtář obvinil. Dívka souhlasila, že Ulderich z Kulmu je neobyčejný hlupák. Pak nastalo ticho. Řekli si, co bylo třeba. Přesto dívka zůstala a o něčem přemýšlela.

„Já jsem Martin ze Stvolna,“ vyhrkl rozpačitě. „Jak se jmenuješ ty?“

„Je to tak důležité?“

„Pro mě možná ano. Kdybych tě ještě někdy potkal, abych věděl, jak tě mám oslovit.“

„Proč bys mě měl oslovovat?“

„Třeba proto, že bych ti chtěl říci, jak moc ti to sluší.“

Dívka zčervenala a na štíhlém hrdle jí poskočil ohryzek, jak prudce polkla. Pak špitla, aby neplácal hlouposti. Vzápětí vyskočila, upravila si suknici, a aniž se ohlédla, odběhla.

„O čem jste si tam tak důvěrně rozprávěli?“ optal se Jakub, když se Martin vrátil ke zlatnickým tovaryšům.

„Ale, vyznával jsem jí lásku.“

„V kostele?“ podivil se obtloustlý tovaryš a pak se podrbal v kudrnatých vlasech, slepených mastnotou. „Není to náhodou hřích?“

„Tohle je kostel svaté Maří Magdaleny,“ vysvětloval mu pobaveně. „Ta přece byla původně v Magdale nevěstkou. A vidíš, kam až to dotáhla.“

„Jenže ta se pak chovala ctnostně.“

„To třeba já jednou taky budu,“ upozornil Martin. Ale moc mu do vtipkování nebylo. Před očima měl stále tvář té drobné černovlásky.

Znovu se objevila před polednem. Počasí venku se umoudřilo, svítilo slunce a bylo horko. Kostel byl prázdný, všichni tři azylanti leželi na lavicích a dřímali. Černovláska se chvíli rozhlížela šerou chrámovou lodí a pak se rozběhla k Martinovi. V ruce nesla uzlíček.

„Vstávej,“ řekla a přitom se rukou nesměle dotkla jeho ramene.

„To jsi ty?“ zívl a posadil se. „Přišla jsi mi povědět, jak se jmenuješ?“

„Přišla jsem kvůli něčemu mnohem důležitějšímu,“ zasmála se. Pak rozvázala uzlík a vytáhla baňatý hliněný hrnec, dřevěnou lžíci a veliký krajíc chleba. Hrnec byl skoro po okraj plný husté masové polévky. Nádherně voněla a byla ještě vlažná. Podala mu lžíci a posadila se na lavici proti němu. Sledovala každý jeho pohyb, jako by to bylo zábavné divadlo.

„Že jsem jí tu lásku raději nevyznal já,“ bručel Jakub, který vstal a každý Martinův pohyb sledoval s ještě větším zaujetím než černovlasá dívka.

„Kdybys jí lásku vyznal ty, tak uteče a už se nevrátí,“ popichoval ho Eliáš a jazykem si olízl suché rty. Pak se obrátil na Martina: „Snad nesníš všechno sám?“

„Samozřejmě že sním,“ odpověděl s plnou pusou. „Bylo by přece nezdvořilé něco nechat, když je to dar z lásky.“

„Nechá vám,“ oznámila dívka a přísně se mračila. „Jednak proto, že to není dar z lásky, a jednak proto, že víc nemám. A vy dva musíte jíst taky.“

„Měli bychom také pít,“ upozornil Jakub. „Bez piva se strašně špatně tráví.“

„Řekni si rychtáři,“ poradila mu zlomyslně. „Na jeho rychtě se prý vaří moc dobré a občas nechávají zbytek várky i vězňům.“

Martin si ještě jednou nabral a potom podal hrnec se lžící a zbytkem chleba svým přátelům. Vstal, popadl dívku za ruku a táhl ji stranou. Přitom vysvětloval, že nemá rád, když ho při hovoru ruší cizí mlaskání.

„Tys taky nejedl obzvlášť tiše,“ usmívala se šťastně.

„Jak se jmenuješ?“

„Večer vám přinesu zase,“ vyhnula se odpovědi.

„Ale to nemůžeš! Doma vám to jídlo bude chybět.“

„Můj otec má peněz dost,“ odpověděla klidně a do hlasu se jí vrátil zvláštní nádech hořkosti. A protože zlatničtí tovaryši zatím dojedli, došla si pro hrnec a zabalila ho do plátna. Pak řekla, ať si lžíci nechají, že ji určitě budou ještě potřebovat.

Martin ji doprovodil až na práh kostelních vrat. Sám otevřel těžké křídlo dveří, aby mohla projít. Přitom si všiml, že venku stojí biřic a hlídá, kdyby náhodou chtěli azyl v chrámu opustit.

Černovláska se rozpačitě zastavila a bylo vidět, jak ji jeho pozornost dojala. Se sklopenýma očima řekla, že dveře před ní v životě ještě nikdo neotevřel. Najednou se naklonila a Martina rychle políbila na tvář. Pak se otočila a pelášila ven. Sledoval ji, dokud nezmizela v uličce na opačné straně rynku.

6.

Odpoledne navštívil Martina a jeho přátele otylý mnich v šedé františkánské kutně. Byla špinavá a tvořilo ji několik kusů pytle sešitých hrubou nití. V pase byla podkasaná a ovázaná konopným provazem. Mnich jim nabídl, že se mohou vyzpovídat, aby byli připraveni přijmout při večerní mši tělo Páně.

„Dnešní večerní vigilie bude obzvlášť slavnostní,“ vysvětloval horlivě. „Zítra slavíme svátek našeho řádu. Je to den, kdy papež potvrdil svatému Františkovi z Assisi zásady naší řehole.“ Opatrně se rozhlédl a pak dal komusi znamení rukou. Vzápětí se ve dvířkách do presbyteria objevil hubený novic a nesl hromadu špinavých hadrů. Položil je na zem ke stěně za sloupem a zase rychle zmizel. Otylý mnich začal vysvětlovat, že tohle posílá bratr opat Ignácius, aby se měli do čeho zabalit, kdyby jim bylo chladno. Vykládal, že teď je ještě chvála Bohu teplé počasí, ale za pár měsíců přijde zima a pak bývá v chrámu nevlídně. I když sem v největších mrazech dávají ohřívadla s dřevěným uhlím, většinou to nepomáhá a oni sami, kteří jsou na skromný život služebníků božích zvyklí, často pospíchají zpátky do konventu, aby se v kuchyni ohřáli. I když opat to samozřejmě nevidí rád. Jenže i svatý František z Assisi byl člověk a měl pochopení pro lidské slabosti. Svatý František také věřil, že je nutné odpouštět i těm nejhorším zločincům, pokud naleznou pokoru v duši. Pak zvedl oči, které měl trochu zarudlé od zánětu, a zvědavě požádal, aby mu pověděli, co vlastně provedli.

Martin ho však dost neuctivě odbyl, a hned jak se všichni tři vyzpovídali, mnich nespokojeně odešel. Přitom potřásal hlavou a bručel, že světem vládne holý nevděk.

Černovlasá dívka se na večerní mši neobjevila a Martinovi to vadilo víc, než byl ochotný přiznat. Svou nespokojenost hlasitě vyjadřovali i oba zlatničtí tovaryši. Ale jen do té chvíle, než se k nim přitočil pekař Vavřinec od Dolní brány. Přinesl bochník chleba, několik placek plněných zelím a tři preclíky. Všechno položil před ně na zem a začal vysvětlovat, že mu doma kynulo těsto, a proto nemohl přijít dřív. A hned začal vyzvídat, co vlastně provedli. Jakub s Eliášem mu začali vyprávět celý příběh a přitom lačně ukusovali z přineseného pečiva. Bylo trochu tvrdé, zjevně včerejší nebo možná ještě starší, ale jim to vůbec nevadilo. Martin si vzal jen preclík a odešel stranou. Sedl si do prázdné lavice, odkud viděl na oltář s obrazem svaté Maří Magdaleny, pomalu žvýkal a vzpomínal.

Tentokrát se lidé z města v chrámu po mši nijak nezdržovali. Život se pomalu vracel do původních kolejí. Většina věřících si trojice kajícníků ani nevšimla. Teprve když se kostel vyprázdnil, objevila se černovlasá dívka. Byla zpocená a zadýchaná. Chvatně se pokřižovala a rychle se rozběhla k Martinovi. Škorně na jejích nohách pleskaly o kamenné dlaždice.

„Za chvíli sem přijde rychtář,“ vysvětlovala zajíkavě. „Vím určitě, že biřici mrtvá těla lupičů na cestě k Přimdě nenašli. Je proto jasné, že jste lhali. Rychtář bude ale tvrdit pravý opak a slíbí, že vás propustí. Chce vás vylákat ven na rynek. Jakmile ale opustíte chrám, právo azylu skončí!“ Když domluvila, oddechla si a ještě dodala, že měla strašný strach, aby to stihla dřív než Ulderich z Kulmu.

„Proč to děláš?“ vrtěl překvapeně Martin hlavou a uvažoval, kam se mrtvá těla mohla podít. Napadlo ho, že lupiči zřejmě pocházeli z okolních vesnic a jejich příbuzní mrtvoly odvezli a pohřbili, aby hanba nepadla na jejich rodiny. Mohlo ho to také napadnout dřív. Nebylo by to ostatně poprvé.

„Musím zase běžet, aby mě tu rychtář nepotkal,“ omlouvala se. „Mohl by se domyslet, proč mu nebudete věřit.“ Pak našpulila rty a dodala, že se jmenuje Johanka. Podotkla, že to říká jen pro jistotu, kdyby jí Martin přece jen někdy chtěl povědět, jak jí to sluší. Rozpustile se zatočila dokola, až jí vlasy zavlály kolem hlavy, a rozběhla se ke dveřím. Jenže ve vratech se objevil Ulderich z Kulmu. Johanka bleskurychle uskočila za sloup, přikrčila se a jako lasička se odplížila ukrytá za lavicemi do postranní kaple, kde se schovala.

„Tak všechno pro vás dopadlo dobře,“ hlaholil bodře královský rychtář. „Můžete chrám opustit. Jste volní. Na rychtě vám vrátím vaše věci.“

„Znamená to, že si už nemyslíte, že jsme lupiči?“ optal se Martin. Zlatničtí tovaryši stáli za ním a mlčeli. Obtížná jednání nechávali raději na něm.

„Ani v nejmenším,“ zvedl královský rychtář ruce a šermoval jimi, jako by chtěl zdůraznit, že ho vlastně nikdy nic takového ani nenapadlo. „Pochopte, úřad mi velí, abych byl vůči cizincům nedůvěřivý.“

„To jistě,“ souhlasil Martin ze Stvolna. „Stejně tak i mně zkušenosti ze světa velí, abych byl nedůvěřivý vůči úředníkům, kteří se tváří přátelsky.“

„To nezní zrovna zdvořile,“ ušklíbl se Ulderich z Kulmu. „Tak půjdeme?“

„Nejdříve bych od vás rád cestovní glejt. Byli jsme obviněni a dokonce uvězněni, i když jsme nevinní, jak sám říkáte. Po okolí se však o nás říká kdovíco. Vystavte nám listinu, v níž potvrdíte naši nevinu. S ní se nám bude cestovat snadněji a vyhneme se potížím, které jste zavinil svou horlivostí.“

Královský rychtář stiskl zlostně rty. Neuměl se příliš přetvařovat a bylo zřejmé, že nemá daleko k tomu, aby začal křičet. Nicméně se ovládl a trochu křečovitě přikývl, že takový glejt jim samozřejmě na rychtě vystaví. Martin mu jménem svým a svých přátel poděkoval a dodal, že by ještě rádi poděkovali Bohu za to, že nad nimi držel ochrannou ruku, a proto zůstanou zatím zde a budou se modlit, dokud jim ten glejt nevystaví a nepřinese přímo sem. Až jim ho vydá, měl by ještě odpřisáhnout v přítomnosti opata Ignácia na svatý kříž, že jim nebude bránit v odchodu ze Stříbra.

Sotva to dořekl, Ulderich z Kulmu zrudl a ruka mu bezděčně sjela k pasu, kde měl zavěšený meč. Uchopil ho a pokusil se tasit. Martin k němu přiskočil a popadl ho za zápěstí. Byl zkušený válečník a uměl si v takových situacích poradit. Snadno rychtáře donutil, aby nechal zbraň v pochvě. Přitom chladně dodal: „Proč tohle, pane rychtáři? Pokud si opravdu myslíte, že jsme nevinní, není to celé zbytečné?“

„Jste lotři a budete viset! Tady před oltářem přísahám, že vás dostanu na šibenici,“ třásl se rychtář vzteky. Pak se otočil a zamířil k vratům. Martin kráčel za ním. Když se vrata otevřela a rychtář vyšel na rynek, z úkrytu v podloubí se vyřítilo pět biřiců s kopími. Po několika krocích se rozmrzele zastavili, protože nevěděli, co dál. Zločinci, které měli zatknout, zůstali na posvěcené půdě. Ulderich z Kulmu jim cosi úsečně nařídil a pak zamířil domů. Biřici přešlapovali nakvašeně na rynku a Martina, který stál ve vratech, zasypali hrubými nadávkami, protože kvůli němu tu museli zůstat, místo aby si šli sednout do šenku.

Chvíli je pozoroval, pak vrata přibouchl a zamířil k boční kapli, kam se ukryla černovlasá Johanka. Našel ji klečet před výklenkem s kamennou sochou Panny Marie, která laskavě shlížela dolů. Všiml se, že Johanka má v očích slzy. Poklekl vedle ní a rukou jí opatrně otřel tváře. Něžně se optal, co se stalo.

„Bůh mne zavrhl,“ odpověděla tiše a několikrát popotáhla nosem jako malá holčička. Pak si rukou promnula oči a dodala, ať si jí nevšímá, že už to bude dobré.

„Bůh nezavrhuje nikoho,“ zavrtěl Martin hlavou. „V tomhle mně můžeš věřit. Studoval jsem pařížskou univerzitu a navštěvoval jsem lekce teologie. A sám jsem hříšník, jakému není rovno. Miloval jsem se s vdanými ženami, prostitutkami a dokonce i s jeptiškou. A přesto věřím, že mne Bůh nezatratí.“

„To je možné,“ přikývla lítostivě. „Jenže já jsem ještě horší než všechny ty ženy, s nimiž jsi kdy zhřešil…“

Martin ji chtěl nějak potěšit. Moc dobře však věděl, že vyvracet ženě její přesvědčení je nadlidský úkol, protože ženská logika kráčela poněkud jinými cestami, než jak je popsal mistr Aristoteles, na jehož spisech byla vybudována křesťanská učenost. Pokud chtěl dívce pomoci, musel ji donutit, aby myslela na něco jiného. To byla jediná bezpečná cesta, ale měla i svá úskalí. Bylo v povaze žen, aby do každého hovoru vkládaly i srdce. Pomáhat raněné ženské duši bylo nebezpečné, zvláště proto, že Martin vůbec netušil, co Johanku trápí. Ale věděl, že to stejně udělá.

7.