Jan Bauer

PRAŽSKÝ ROZPAROVAČ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Jan Bauer, 2008

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2009

ISBN 978-80-243-5086-8

I.

Markéta se zálibně zadívala na svou tvář, odrážející se ve vyleštěné pánvi. Ještě trochu červeně na líčka a trochu černé na zvýraznění očí.

„Tak,“ vydechla spokojeně, zatímco si roztírala barvivo po obličeji. Dneska si vezme ty žluté šaty se šněrováním vpředu a s velkým výstřihem, který tak svůdně poodhaluje její bujné poprsí. Farář od svatého Vojtěcha jí sice za to při zpovědi káral, prý je to marnivost a pokoušení od ďábla, ale co je velebníčkovi do toho. Ten jí na chleba nedá. Sám ještě chce peníze. Stejně na ni posledně tak nestydatě koukal, div mu oči nevypadly. Už se bála, že ho svede. A to by byl přece hřích! Svést samotného velebného pána, to by se určitě smažila na věky věků v pekle. Ale některé holky si to přece rozdávají i s mnichy a faráři, říkala si. Že nemají strach z ďáblů a pekelného ohně? Co na tom, ale ona, Markéta, má své zásady. S faráři prostě nechodí a basta. Ještě si musí zvýraznit rty. Opět pohlédla na svůj obraz na dně pánve. Ach, být tak bohatá, to bych si mohla dopřát zrcadlo ze samotné Venezie, pomyslela si. Jak ráda by se v něm zhlížela. Od rána do večera by se do něj dívala a nemohla by se na sebe vynadívat. Kdo se prý do takového zrcadla podívá, tomu se splní jakékoliv přání. Bohatí, ti se mají. Sedí před zrcadly až z Venezie a všechna přání se jim splní. Špičkou jazyka si navlhčila rty, které pak štětečkem z prasečích chlupů lehce přetřela červení. To je ono! Stejně se jim všechna přání splnit nemohou, ušklíbla se Markéta. Onehdy viděla jednu bohatou šlechtičnu a byla stará, vrásčitá a ošklivá jako půlnoc. Když je někdo takhle ošklivý, může se dívat do zrcadla z Venezie, jak dlouho chce. Anebo černá smrt. Ta bere chudáka i bohatého bez rozdílu a je jí jedno, jestli se člověk v životě koukal do zrcadla z Venezie, do pánve nebo třeba jenom do studánky. To je ta boží spravedlnost, jak by řekl farář od svatého Vojtěcha.

Moc nad tím rozumuje, měla by sebou spíš hodit. Nejvyšší čas vyrazit někam k Dobytčímu trhu. Do hostinců tam chodívá spousta vlašských a taky burgundských zedníků a kameníků. Jistě na ní některý spočine zálibným pohledem, pozve ji na pohár dobrého vína a pak ji sevře v náručí a nasype jí pěknou hrst stříbrňáků. Na Novém Městě pražském si lidé umí užívat života. Je zde hodně chudáků, ale i těch, kteří rádi utrácejí, a Markéta je z těch, které umí nabídnout za peníze pánům pěkné povyražení. Samozřejmě si vybírá. S každým nejde. S nějakým umouněným mlynářem nebo páchnoucím rybářem by nešla ani náhodou. Vždyť taková krása, jakou se může pyšnit ona, není pro každého. S Vlachy či Burgunďany je to jiné. Stejně tak s Bavory nebo Sasy. Nebo i s nějakým vladykou, rytířem, královským dvořanem či úředníkem, však i oni čas od času zavítají do krčem Nového Města pražského. Jako například onehdy, když v Černém pivovaru, co se jen kousek před ním staví ta nová kaple Božího těla, narazila na toho pěkného mládence v zeleném loveckém obleku. Měl hezky zastřiženou světlou bradku, růžové tváře a jak mu zářily ty jeho modré oči! Hned by se v nich celá utopila. Byl samý šprým a žert, zajisté to byl nějaký vznešený pán. Však si dobře všimla toho zlatého prstenu, který měl na prsteníku levé ruky. A ty jemné prsty, takové se tak hned nevidí. Jistě ten mládeneček nikdy nepoznal, co znamená pracovat. Zato ten jeho společník, ten měl tak zlý pohled, že se raději hned odvrátila. A ten hrozný meč, co mu visel u pasu. Měl však pěkný kožený kabátec, ten jistě stál hezkých pár stříbrných grošů.

Vida, stříbro! Ještě že si vzpomněla. Hmátla rychle poslepu do postranní přihrádky truhly a vytáhla odtud stříbrný řetízek s křížkem, dárek od maminky. Kde je jí konec? Jednou se za ní určitě vrátí do královského města Písku a zahrne ji bohatstvím, o jakém se jí nikdy v jejím trudném životě opuštěné vdovy ani nesnilo. A pak se vdá. Poslechne maminku a vezme si nějakého místního řemeslníka. Třeba sedláře nebo platnéře nebo ševce. Nebo raději pekaře či caletníka? To je dobrá živnost. Jíst chleba přece musí každý. Hned po ránu k němu všichni spěchají a žadoní: „Mistře, prodejte nám svůj voňavý chlebíček.“ Kdežto švec? Dokud lidé neprochodí boty, tak ho nepotřebují. A přitom někdo šmajdá ve stejných škrpálech celý život. Vezme si raději pekaře a bude mu dobrou ženou. Bude mu pomáhat válet těsto, péct chleba a calty, bude mu rodit děti a starat se o ně, prát, vařit a uklízet. Jenže jaké věno mu přinese? Na to si musí nejdříve vydělat. Že teď dělá prostitutku? Koho bude v Písku zajímat, co bylo kdysi? Královské město Písek je od Nového Města pražského daleko. A vlašští zedníci a kameníci to na ni nepoví. Beztak i na ně čeká tam někde v těch jejich Vlaších nějaká manželka nebo snoubenka a jistě se jim nebudou chlubit, jak tady po práci dováděli s krásnou Markétou.

Konečně byla hotová s úpravou svého zevnějšku. Otočila se ve svých žlutých šatech. Nebude v nich budit moc velkou pozornost? napadlo ji. Raději si přes sebe ještě přehodí černý plášť s kapucí. V něm vypadá jako kterákoliv zdejší služtička. Pravda, vespod je trochu umolousaný, ale v hostinci ho ze sebe shodí, tam už ho potřebovat nebude. Zapnula si plášť u krku a vyrazila ze své komůrky.

„Markéto, Markéto,“ ozval se náhle naříkavý dětský hlásek. „Pomoz mi.“

Před ní stál Ješek, asi dvanáctiletý chlapec ve špinavé košili a zamazaných nohavicích. Byl bosý.

„Mám domácímu přinést vědra s vodou, ale neuzvednu je,“ zanaříkal.

Markéta se zamračila: „Proč pro vodu nepošle někoho silnějšího?“

„Všechny ženské jsou v kuchyni a podomek Matěj se dneska od rána neukázal.“

„Co mám s tebou dělat?“ povzdechla si dívka. Za chvíli bude už šero a všichni bohatí kunčafti si někoho najdou. Co je bude zajímat, že žádná z holek se krásou nemůže měřit s Markétou. Ale měla dobré srdce a Ješka jí bylo líto. Posadila si tedy vahadlo na ramena a vydala se Opatovicemi ke kašně před kostelem svatého Vojtěcha.

Opatovice bývaly vesnicí, která patřila, jak její jméno napovídá, opatovi kladrubských benediktinů. Jenže z vesnice je dnes jedna z ulic Nového Města pražského. Domy zde byly povětšinou ještě dřevěné nebo v lepším případě hrázděné, bíle omítnuté zdi vyplňovaly konstrukci ze začerněných trámů. Jednotlivá stavení netvořila bloky domů jako na Starém Městě pražském, ale byly obstavené chlévy a stájemi, odkud se ozývalo bučení krav a chrochtání prasat, na dvorcích a verandách se sušilo prádlo. Prostředkem ulice protékala směrem k Vltavě stružka, která odváděla páchnoucí kal z kuchyní a hromad hnoje. Za chvíli stála Markéta u kašny a s Ješkovou pomocí nabírala do okovů vodu. Dávala přitom pozor, aby jí voda nevystříkla na plášť, nebo dokonce na její žluté šaty, na které byla mimořádně pyšná. Znovu si dala vahadlo na ramena a s cupitajícím Ješkem za sebou se vracela k domu, kde bydlela.

Jak tak spěchala, dočista přeslechla dusot koňských kopyt za sebou a teprve na poslední chvíli neznámému jezdci uhnula z cesty.

„U sta hromů, ženská zatracená,“ nadával jezdec. Pak si však všiml Markétiny zmalované tvářičky a usmál se: „Á, panenko, nic ve zlém. Ty bys mi mohla překážet v cestě každý den!“

„Tůdle,“ ušklíbla se dívka a vyplázla na jezdce jazyk. Všimla si, že je to podle šatů nejspíš jen nějaký pacholek od koní. Kdepak rytíř nebo šlechtic! pomyslela si. Pro takového nýmanda se přece celé odpoledne nezdobila.

„Tady máš svou vodu pro domácího. A příště mi dej pokoj!“ houkla Markéta na Ješka, nepočkala ani na jeho poděkování a pospíchala směrem k Dobytčímu trhu. Velmi si zakládala na tom, že byla svobodná. Nedovedla si představit, že by byla zavřená někde v hampejzu, musela poslouchat jeho majitelku, jistě nějakou obstarožní, vysloužilou dorotu, která by ji předhazovala svým zákazníkům. A musela by jít s každým, kdo si zaplatí, bez ohledu na to, je-li kulhavý nebo plešatý nebo mu z úst páchne česnek a tři dny ani nezavadil o vodu. Prošla kolem kostela svatého Michala, brodila se blátem staveniště pod Zderazem, naštěstí tu kdosi položil prkna, takže si střevíce příliš nezamazala, podívala se vzhůru, kde se zvedaly zdi nového králova dvora, minula konvent Strážců Božího hrobu a už byla na Dobytčím trhu. Páchlo to tu zvířecí krví a kravskými výkaly.

Přemýšlela, kam zajde. V Černém pivovaru bývá touhle dobou vždycky plno chlapů, snáze mezi nimi uloví někoho láskychtivého a zároveň bohatého. Ale hostinský má takové divné řeči. Chtěl, aby se s ním o svůj výdělek dělila, dokonce si řekl o celou polovinu, vydřiduch. Přesto nahlédla dovnitř. Začouzená síň byla plná mužských, před každým z nich stál korbel piva a hlučeli tak, že nebylo slyšet vlastního slova.

„Potěš Pánbůh, Markétko,“ zavolal na ni hostinský Přemek v pěkné kožené zástěře. Navzdory své zavalité postavě se k ní hbitě protlačil a zašeptal jí do ucha: „Takže půl na půl, platí?“

„Co si to tam vy dva spolu domlouváte?“ zavolala na ně číšnice Magdalena s plnou náručí korbelů. Byla asi stejného věku jako Markéta, ale tvář měla poznamenanou neštovicemi a mužský by musel být pořádně opilý, aby se jí začal dvořit.

„Co je ti po tom?!“ křikl Přemek. „Hleď si své práce! Za co tě platím?“

Magdalena se zašklebila a vydala se s korbely mezi stoly za žíznivými hosty. „Ta dorota nám tady jen kazí kšefty,“ procedila mezi zuby sama pro sebe. Stejně jako jiné číšnice v Černém pivovaru ani ona nebyla svatá. Jenže nemohla doufat v tak štědré milence, jaké mívala Markéta. Muchlovala se jen s vagabundy a opilci za hrst měďáků a tajně doufala, že se někdy najde někdo movitější, kdo po ní navzdory její ohyzdné tváři zatouží. Už si zkusila zakrýt jizvy po neštovicích nánosem mouky, ale bylo to ještě horší. Hostinský Přemek jí nadával, že mu odpuzuje zákazníky. Od té doby se raději nelíčila a většině hostů po pátém pivu už její tvář tolik nevadila.

„Takže si plácneme?“ dotíral neodbytný Přemek na Markétu. „Občas mi to můžeš dát i v naturáliích,“ ušklíbl se a pravou rukou jí zmáčkl zadek, aby bylo zřejmé, co má na mysli.

„Jedeš! Ještě mi umažeš nejlepší šaty,“ ohradila se Markéta.

„Taky potřebuješ silného ochránce,“ vysvětloval jí hostinský. „Víš dobře, že jsem s rychtářem jedna ruka. Na Jakuba Protivu z Protivce tady na Novém Městě nikdo nemá. Ne náhodou patříval k doprovodu císaře a krále Karla.“

„Ty si vážně myslíš, že se bude rychtář starat o jednu běhnu? O sebe se musím postarat sama.“

„A co já?“ zeptal se hostinský. „Jsem přece taky kus chlapa, ne?“

Markéta se nechtěla hádat. Dobře věděla, že musí být s Přemkem zadobře, dělit se s ním o výdělek však nechtěla. Kdyby jí zbyla polovina z jejích honorářů, ani by nezaplatila všechny ty hadříky, které si musela oblékat, aby přilákala zákazníky, natožpak pronájem za svoji komůrku. Očima přelétla síň Černého pivovaru, a když neviděla žádného vlašského či burgundského zedníka, pokrčila rameny, ušklíbla se na Přemka a rychle řekla: „Musím si ještě něco zařídit.“ A než hostinský stačil cokoli poznamenat, zmizela venku.

Už se zešeřilo. Novoměstští biřici zapalovali smolnice v kovových koších na nárožích, aby chodci viděli na cestu a různí lapkové a mordýři nemohli zneužívat tmy. Však se jich tu na Novém Městě pražském našlo víc než kdekoliv jinde. Docela nedávno založené město přitahovalo všelijaké zlotřilce, kteří údajně hledali práci na stavbách, ale ve skutečnosti chtěli rychle zbohatnout za pět prstů. Neštítili se přitom ničeho. Někdy ani násilí a mordu ne.

Nyní, za vlády krále Václava čtvrtého, nebylo v Čechách příliš bezpečno. Mladý panovník si spíše hleděl hodokvasů a lovu a chyběla mu přísnost jeho otce, císaře a krále Karla. Za Karlova panování se prý před každým městem na šibenici pro výstrahu houpal nějaký poberta či lump a ti ostatní si už dali pozor, aby se náhodou nezhoupli vedle něj. Markéta si dobře pamatovala, jak jako malá holka viděla za Pískem věšet z příkazu samotného krále celou rotu loupežníků. To byla podívaná! Jak ječeli a mrskali se, když jim katovi pacholci nasazovali smyčky na krk. Viseli tam pak asi půl roku, než je purkmistr dovolil pochovat. Jejich rozkládající se těla vydávala hrozný puch.

Karlův syn, král Václav, sice tu a tam dá vykoupat ve Vltavě nějakého krčmáře, který ředí víno vodou, ale to jen proto, že ošidil jeho samotného. Však prý se rád toulává v přestrojení a v doprovodu svého kata po hospodách Starého Města pražského a údajně občas zajde i na Nové Město pražské. Ale aby pro výstrahu věšel poberty a lapky a chránil mír a bezpečí v české zemi jako jeho otec, to ho ani nenapadne. A pobertové a lapkové si klidně okrádají bohaté i chudé, ale spíš chudé, protože boháč si může zaplatit vojáky, aby ho ochránili.

Markéta si bezděčně přitáhla svůj plášť více k tělu a zrychlila krok. Od Vltavy vanul studený vítr a přinášel zápach rybiny a bahna. Zvedla hlavu, spatřila vývěsní štít vinného šenku U Zlatého hroznu a vešla dovnitř. Ve světle olejových lampiček se tu kolem stolu rozvalovalo několik už notně podnapilých chlapíků. Jeden z nich, oblečený ve šviháckých nohavicích – levé žluté a pravé modré – a ve škorních, jejichž špičky mířily přímo k začazenému trámovému stropu, si jí hned všiml a zvolal češtinou poznamenanou cizím přízvukem:

„Hej, holubičko, kde ses tu vzala?“

Jeho obličej se jí zdál v mihotavém světle méně brunátný než v případě jeho sousedů. Měl ještě poměrně mladou tvář, ale mocný bohatýrský knír, který mu dodával mužného vzezření.

„A cožpak ty, panáčku, takový vymóděný, odkud tebe do Nového Města pražského vítr zanesl?“ rýpla si do něho Markéta.

„Zanesl? Vítr? Milá panno, působím v Čechách už několik let jako brabantský diplomat. I jazykem zdejším, jak vidíš, obstojně vládnu. Jaké je tvé ctěné jméno?“

„Říkají mi Markéta,“ usmála se dívka, shodila z ramen černý plášť a sklopila oči. Diplomat spatřil půvabnou tvářičku, žluté šaty s hlubokým výstřihem, které těsně obepínaly štíhlé tělo, a rázem ztratil hlavu. Tenhle večer věnuje této krásce, rozhodl se okamžitě. Galantně povstal, ukázal na místo na lavici vedle sebe, druhou ruku si přitiskl na hruď a hluboce se uklonil.

„Jmenuji se Edmund de Dynter, jsem zvláštním vyslancem brabantské vévodkyně Jany u Jeho Milosti krále Václava a také spisovatelem a kronikářem.“

Markéta se celá zatetelila radostí. Takové seznámení si dala líbit. Zjevně je to bohatý cizinec, vzdělaný šlechtic, a navíc mladý. Bez ostychu si přisedla a jaksi bezděčně se o Edmunda de Dyntera otřela stehnem. Věděla, že takové jakoby náhodné dotyky někdy dělají s muži hotové divy. Nemýlila se. Brabantský vyslanec jí mocnou paží vzal kolem ramen a rozdychtěným hlasem zašeptal do ucha:

„Mám pocit, že jsem se právě zamiloval.“

„Jen tolik nespěchej,“ napomenula ho Markéta, „a raději mi nalij víno.“

„S radostí, holubičko. Musím pochválit zdejší šenk. Je to pravé rýnské, žádné české patoky, které chutí spíš připomínají ocet.“

„Opatrně s tím octem. Nehaň, cizinče, víno, které se urodilo pod českým sluncem,“ vzkřikl na de Dyntera muž s černým plnovousem, který seděl naproti přes stůl. „Nebo si na tobě vyzkouším ostrost svého meče.“

„Ohó, takových chlapíků, jako jsi ty, se rozhodně neleknu,“ odsekl mu Brabanťan, ale vousáč už vyskočil a sáhl po jílci meče.

„Ale pánové, pánové, snad se mi tu nebudete prát,“ přiběhl plešatý šenkýř Jan Brada a svým tělem vousáči zatarasil cestu k de Dynterovi. Ale ten ho máchnutím paže odstrčil a sápal se s obnaženým mečem na Brabanťana. Také Edmund byl, jak se zdálo, horká krev, neměl sice meč, ale se svou dýkou jistě uměl zručně zacházet a už se to chystal předvést.

Tohle ještě scházelo, zrovna když se mi podařilo ulovit dobrého zákazníka, povzdechla si Markéta.

Naštěstí k žádné rvačce nedošlo. Dveře šenku nečekaně vyplnila vysoká postava s širokými rameny.

„Co je to tu za křik?“

Vousáč vyvalil oči na přicházejícího obra a na medailon s erbem Nového Města, který se příchozímu houpal na krku. Rychtáře Jakuba Protivu z Protivce tady znal snad každý a každý věděl, že ho není radno provokovat. Dokázal už zkrotit nejednoho rváče a poněkud prudším náturám stačilo zjistit, že je nablízku, aby jim rázem vychladly hlavy.

„Nic se neděje, rychtáři,“ omlouval se vousáč a honem zasunoval svůj meč zpátky do pochvy.

„Aha, ukazoval jsi panu de Dynterovi, jakou máš ostrou zbraň, viď, Tomáši?“

„Jak říkáš, rychtáři, právě tak to bylo,“ usmíval se omluvně Tomáš řečený Fišmajstr, jinak majitel slanečkové boudy na Dobytčím trhu.

„A co vy, pane vyslanče, že jste zavítal do zdejšího šenku a popíjíte s obyčejnými kmány? A jakou to máte krásnou společnici! Neznám náhodou to vaše děvče odněkud?“

„Na zdejší rýnské chodím rád, rychtáři, a obyčejných lidí se neštítím. Však i vy, pokud vím, sem často zavítáte.“

Oba, Brabanťan a novoměstský rychtář, se zjevně dobře znali, takže Markétě nehrozilo, že by jí snad biřici strčili na noc do šatlavy a ráno ji vystavili jako poběhlici na pranýři – nebo dokonce vymrskali z Nového Města, jak se to některým holkám občas stávalo. De Dynter zjevně vycítil její obavy. Aby ji uklidnil, stiskl jí pod stolem koleno a očima přitom opět zabloudil do jejího výstřihu.

„Panna Markéta patří mezi mé přítelkyně.“

Rychtář přikývl. Jestli je to obyčejná dorota, pak je tuze pěkná, pomyslel si. Jen ať si vznešený pan vyslanec užije. Stejně je na něho krátký. Kdyby mu snad chtěl zkřivit vlas, jistě by si hned běžel stěžovat na královský dvůr kvůli porušování diplomatické imunity a on, Jakub Protiva, by si za svoji služební horlivost vysloužil leda pokárání nějakým namyšleným královským úředníkem. Od toho raději ruce pryč. Proto do sebe obrátil číši onoho de Dynterem vychvalovaného rýnského, hodil šenkýřovi stříbrňák, rozloučil se s ostatními a vyrazil do tmavé noci. Nenapadalo ho, že tu krásnou hnědovlasou Markétu vidí rozesmátou naposled.

„Nechceš se podívat ke mně, holubičko?“ zašeptal dívce do ucha Brabanťan, když už spolu zapomněli počítat vypité číše. Po celou tu dobu měl každý z nich na stole jen jednu ruku, protože tou druhou tajně dováděli pod stolem. Edmund začal nejdříve hladit kolínko, pak vyjel po stehně vzhůru, a když ho Markéta zadržela, vrátil se ke kolenu. Ale ta mrška Markéta věděla, jak v něm vzbudit horkost, a když se na chvíli omezil jen na kolínko, rukou pod stolem zaútočila tentokrát ona – a to rovnou do míst, kde se stýkala modrá a žlutá nohavice. De Dynterem projela slast, ale sotvaže i on přešel rukou do útoku, Markéta ho zase zadržela. Bylo to prostě k nevydržení.

„Ty bydlíš na Novém Městě?“ zeptala se dívka tiše.

„Mám pronajatý dům u kláštera svatého Ambrože.“

„Taková dálka!“ vzdychla si Markéta.

„Zato je tam klid…“

„A mniši do toho zpívají svoje litanie…“

„Jen časně ráno.“

„Já si ráda pospím.“

„Zbožný zpěv by ti vadit neměl. Půjdeš? Vypůjčím si od šenkýře koně a povezu tě jako princeznu.“

„Třeba jsem princezna.“

Markéta hleděla do Edmundových šedomodrých očí. To by byl ženich, pomyslela si. Jestlipak by si ji vzal do toho svého Brabantska? Kdepak to vůbec je? A protože jí víno rozvázalo jazyk ještě více než obvykle, hned se na to také de Dyntera zeptala.

„Moje vlast leží daleko a je velmi bohatá,“ chlubil se Brabanťan. „Kdybys tam chtěla jet, musela bys dál než do Saska a ještě za řeku Rýn…“

„Tam je Frankrajch,“ pochlubila se Markéta svými zeměpisnými znalostmi.

„Přesněji Lotrinsko, které sousedí právě s Brabantskem.“

„Vezmeš mě tam někdy?“

De Dynter na chvíli zapomněl, že má vedle sebe jen obyčejnou – byť mimořádně krásnou – běhničku, a zašeptal:

„Kdykoliv si jen budeš přát.“

Jejich rty se spojily a Markéta rychle vklouzla špičkou jazyka do Edmundových úst. To se skutečně nedalo vydržet.

„Jdeme,“ zavelel hlasitě, vstal a vlekl za sebou svoji novou lásku. S šenkýřem byla snadná domluva. Za chvíli jim čeledín vyvedl na Dobytčí trh osedlanou hnědou kobylku, de Dynter se jí vyhoupl na hřbet a posadil před sebe Markétu, celou rozdychtěnou nenadálým nočním dobrodružstvím. Zvíře zahrabalo kopyty a pomalu se vydalo přes potemnělé tržiště směrem k novoměstské radnici a dál ke Staré Pasířské. Cesta netrvala dlouho. Edmund de Dynter bydel ve vysokém kamenném domě, který byl chráněn z ulice silnou zdí. Bránu jim přišel otevřít sluha s pochodní v ruce a uctivě oslovil svého pána řečí, které Markéta nerozuměla. Podle uctivého tónu a úslužného chování jí však bylo zřejmé, že její nový milenec je mužem, který má významné postavení. Chodbu osvětlovaly louče a stejně tak ložnici, uprostřed které stála postel s vysokými nebesy. Edmund cosi křikl na svého sluhu, který rázem zmizel ve tmě, a oba milenci osaměli.

„Nevadí ti to světlo?“ zeptal se ohleduplně Brabanťan, zatímco rozepínal Markétě její žluté šaty. Markéta jen zavrtěla hlavou, nechala se odstrojit a za chvíli stála před Edmundem zcela nahá. Mihotavá záře loučí dopadala na její bělostné tělo, na její pevná ňadra a svůdně tvarované boky a stehna. Edmund před ní poklekl a nedočkavě přitiskl svá ústa k jejímu klínu. Jemně ho zvedla za ramena.

„To zůstaneš stále oblečený? Nebo ti snad mám pomoct?“

Když bylo po všem, leželi vedle sebe a šťastně oddechovali. Markéta měla pocit, že tentokrát to bylo jiné. Edmund nebyl obyčejný zákazník, ale muž, který si ji podmanil se vším všudy. Přála si, aby mu patřila navždy. Kéž by jen mohla zpřetrhat vše, co jí svazovalo s její minulostí. Dnešní noc se událo cosi, na co nikdy nezapomene. Nechtěla už být obyčejnou šlapkou, chtěla se stát milenkou vznešeného pána de Dyntera.

„Neopustíš mne? Přijdeš zase?“ zeptal se a hlas se mu, alespoň se jí to zdálo, maličko chvěl. Už neměl ten tvrdý cizí přízvuk, jako když se poprvé setkali U Zlatého hroznu. Nejraději by ho poslouchala stále. Ale zároveň se obávala toho, že se možná už nikdy nepotkají, že to všechno byla jen nečekaná náhoda.

„Opravdu smím přijít?“

„Nejlepší bude, když ani neodejdeš.“ Naklonil se nad ní a políbil ji. Nejprve na ústa, pak na krk, a na ňadra.

Odstrčila ho. Cítila, že ještě nenadešel čas, aby u něj zůstala, ale zároveň si sama vroucně přála, aby od něj nikdy nemusela odejít. Možná je to jen sen, možná jen hra, musí si to nechat projít hlavou. Nemůže se jen tak zbavit své minulosti. Nejlepší bude, když se hned zítra ráno poběží ke svatému Vojtěchovi vyzpovídat. Farář z toho bude mít jistě oči na vrch hlavy, ale třeba jí dá rozhřešení. A pak se pomodlí u oltáře svaté Máří Magdaleny. To byla přece také prostitutka jako ona, ale sám Ježíš ji vzal na milost. Třeba jí ta světice napoví, co má udělat.

„Raději půjdu, ale slibuji, že se vrátím. Budeš-li mne ovšem chtít.“

„Jak si přeješ,“ odpověděl zklamaně Edmund. Nepřemlouval ji, jen se znovu díval na její tělo, když se zvedala z lože, jako by se ho stále nemohl nasytit. Je krásná, ba víc než krásná. Navíc je hříšná, kdoví kolik mužů poznala před ním, ale právě to ho na ní vzrušovalo. Rozhodl se jí zaplatit. De Dynter odkopl přikrývku, seskočil na podlahu a hrábl do truhlice.

„Tady,“ hodil jí měšec plný peněz. Markéta ho v letu chytila a s údivem na něj pohlédla. Tak štědrého zákazníka ještě neměla.

„Nerad bych tě urazil,“ řekl po chvíli, jako by četl její myšlenky. „Za to mi tady něco necháš,“ dodal a dotkl se stříbrného křížku na jejím krku. „Dám ti místo něj zlatý, ten stříbrný si ponechám, aby ses pro něj vrátila.“

Dívka se celá rozzářila, rychle si rozepnula stříbrný řetízek a podala ho Edmundovi do nastavené dlaně. Pak si nechala zapnout lesknoucí se zlatý řetízek se zlatým křížkem.

„Bože, to je nádhera!“ zajásala. „Děkuji.“

„Já děkuji. A vezmi si na cestu domů toho šenkýřova koně. Vrátíš ho ke Zlatému hroznu sama.“

Objali se a políbili.

„Sluha tě doprovodí,“ rychle se otočil, aby zakryl zjevné rozpaky z loučení. Že by se zamiloval do obyčejné děvky? To by ho nikdy ani ve snu nenapadlo, ale bylo to zřejmě opravdu tak.

Celá rozdychtěná se Markéta vyhoupla do sedla a vyjela do nočního Nového Města. Cesta k Dobytčímu trhu uběhla rychle. Všude bylo pusto a prázdno, jen tu tam ještě v koších na nárožích hořely smolnice a někde za okny probleskovalo světlo svící. Z dálky slyšela zbožný zpěv mnichů, kteří se kdesi modlili. Šenk už byl zavřený a probuzený šenkýř se nemálo divil, když mu Markéta vracela koně.

„Kde bydlíš?“ zeptal se jí.

„Kousek odtud, u Opatovické.“

„Nebojíš se?“

„Na koni jsem se také nebála a jela jsem až od svatého Ambrože. A pak, jsem zvyklá.“

„Jak myslíš,“ odvětil šenkýř lhostejně a odváděl koně do stáje.

Teprve teď dostala trochu strach. Když jela na koni, nebála se, nyní se jí však sevřelo srdce. Ale jen docela maličko, vždyť byla zvyklá potulovat se sama potemnělým Novým Městem. A kdo by, kromě nějakého nadrženého chlapíka, obtěžoval děvku? Usmála se sama pro sebe a zahnula pod staveništěm nového královského dvorce na Zderaze k řece. Slyšela klapat mlýnské kolo a viděla před sebou mihotavé světlo v několika oknech. Uklidnilo ji to, jen dávala pozor, aby do něčeho nešlápla. Jak tudy každodenně pasáci hnali dobytek k řece, byla cesta plná kravského a koňského trusu. Pořád lepší než ten prasečí, ten smrdí nejvíc, říkala si. A pak se ve svých myšlenkách znovu vrátila k tomu úžasnému Edmundovi de Dynterovi.

„Vyslanec a spisovatel z Brabantska,“ zašeptala. Byl to jen zákazník? A nebo snad skutečný nápadník? Bála se celou záležitost domyslet do všech důsledků, musela si však přiznat, že jí ten brabantský elegán nešel z hlavy.

Ani si nevšimla, že za ní už hodnou chvíli někdo jde. Právě když míjela opuštěnou dřevěnou stodolu, někdo ji oslovil. Hrubě a urážlivě. Otočila se a pohlédla do ostře řezaného vyzáblého obličeje. Viděla jen hranatou bradu, propadlé tváře, přísné úzké rty, které se výsměšně šklebily, a dlouhý nos. Čelo a oči byly skryty pod černou kápí. Byla zvyklá na urážky, takže jen odsekla:

„Dneska už jsem skončila. Jdu domů.“

„Neskončila jsi!“ zavrčel neznámý nepříjemným řezavým hlasem a několika rychlými skoky se ocitl až u ní. Markéta chtěla zaječet v naději, že křik přivábí chasu z blízkého mlýna nebo biřice Jakuba Protivy. Jenže muž v černé kápi ji levou rukou uchopil za krk a pravou rukou do ní vrazil nůž. Jednou, podruhé, potřetí. Markéta jen zachroptěla a žluté šaty se jí zbarvily krví…

II.

Pomalu se rozednívalo. Pekařský tovaryš Petr vláčel na zádech koš plný preclíků, které si objednali novoměstští krčmáři. Nad Vltavou se ještě válela mlha, že nebylo vidět nejen na protější břeh, ale ani na ostrov zvaný Trávník. Břehy však už ožívaly. Plno práce tu měli rybáři, voraři a o kus dál po proudu koželuhové a barvíři. Petr zamířil kolem staveniště nového královského dvorce k Dobytčímu trhu, když tu ho upoutalo cosi na zemi za opuštěnou dřevěnou stodolou. Chvíli váhal, má-li odbočit ze své pravidelné trasy. Těžký koš ho tlačil do zad a nutil ke spěchu. Ale Petr byl ještě mladý a zvědavý, takže nebylo nic zvláštního na tom, že jeho zvědavost nakonec zvítězila. Vrátil se pár kroků a zahnul za stodolu. Když se na tu věc podíval poprvé, myslel si, že se snad ocitl v nějakém hrůzném snu, z něhož se zase rychle probudí. Druhý pohled ho však přesvědčil o tom, že to není sen. Celý rozrušený praštil s košem preclíků o zem a začal zvracet. Ráno stačil v letu zhltnout ještě jeden teplý preclík, který nepozorovaně uzmul ze svého nákladu, a večeře za mnoho nestála. Byla to jen omaštěná hrachová kaše, která teď ležela v kopřivách u jeho nohou. Pak se rozkřičel.

První k němu přiběhli voraři, drsní chlapi, kteří do Nového Města pražského plavili dříví ze Šumavy.