Johan Theorin

ZKAMENĚLÁ KREV

Originální název: Blodläge, vydáno u Wahlström & Widstrand, Stockholm, Sweden 2010

Překlad Jaroslav Bojanovský

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Johan Theorin 2010

Published by agreement with Salomonsson Agency.

© Mapa Martina Mikulová

© Obálka Martina Černá, 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012

ISBN 978-80-243-5260-2

VALPURŽINA NOC

Per Mörner měl popálenou levou ruku, zlomená žebra, zavlhlýma očima viděl rozmazaně, ale přesto mu jistý cit v těle zůstal. Cítil benzin, který byl na něho vylit, jeho vlažnou teplotu. V porovnání se studeným vzduchem toho večera byl téměř teplý. Když mu stékal do vlasů a do krvácejících ran v obličeji, svědil a pálil.

Benzin v klidu vytékal ze zdviženého kanystru a vydával bublající zvuky. Ty pak ustaly a prázdný kanystr dopadl na vápencové kameny.

Per klečel uprostřed velké kaluže. Stále se mu točila hlava z toho, jak do ní dostal ránu a k jeho celkové malátnosti ještě přispěly benzinové výpary.

Vzepřel se o ruce a pokusil se zvednout ze země. Těžko se orientoval. Postava, která stála před ním, připomínala na pozadí večerní oblohy jen temný stín.

Jako by to byl trol, pomyslel si Per. Vypadá přesně jako skalní trol.

„Je poslední dubnová noc. Všude se tu budou zapalovat ohně!“ řekl stín.

Potom něco vytáhl z kapsy u kalhot – malý předmět, který slabě zaštěrchal. Krabičku sirek.

Per teď vzplane a bude pykat za hříchy svého otce.

Zvedl hlavu a najednou ho napadlo, co by mohl udělat, i když na to bylo pozdě: prosit o milost.

Jakmile otevřel ústa, stékaly mu do nich kapky benzinu.

„Budu mlčet,“ zašeptal.

Jenže to nebylo možné. O tom, co Jerry, Bremer a Markus Lukas udělali, věděl příliš mnoho.

Věděl také, že všechna jména osob, která v uplynulých týdnech zjistil nebo s jejichž nositeli mluvil, nic neznamenají – brzy zmizí.

Postava nad ním ho zřejmě stejně neposlouchala. Otevřela krabičku a vyndala z ní sirku. Potom krabičku zase zavřela, uchopila sirku mezi prsty a škrtla.

Zápalka tiše zapraskla a vzplála jasně žlutým plamenem.

Jerry, Bremer, Markus Lukas. Jessika, Regina a všechny ostatní…

Per zavřel oči a čekal, až oheň vzplane. Jména mu dál běžela hlavou.

1

Březen na severním Ölandu. Na malé, šedobílé závěje sněhu, které pomalu roztávaly na trávníku před Domovem pro seniory v Marnäsu, svítilo slunce. V ledovém větru se třepetaly dvě modré vlajky: švédská se žlutým křížem a ölandská se zlatým jelenem. Obě byly spuštěny na půl žerdi.

K budově přijel podlouhlý černý vůz a zastavil u vchodu. Vystoupili z něj dva muži středního věku v těsných zimnících a zamířili k zadním dveřím vozu. Potom z něj vytáhli kovový vozík. Vyklopili jeho kolečka a tlačili ho před sebou – nejprve po rampě pro vozíčkáře a pak prosklenými dveřmi.

Muži byli zaměstnanci pohřební služby.

Když vystoupili z výtahu, Gerlof Davidsson, kapitán škuneru na penzi, právě v jídelně popíjel kávu se svými spolubydlícími a sledoval, jak muži z pohřební služby tlačí vozík chodbou. Ležely na něm žluté deky a široké kožené řemeny určené k upevnění těla. Muži tiše projeli kolem jídelny a pokračovali k nákladnímu výtahu vedoucímu do chladicí místnosti.

Ve chvíli, kdy kolem nich vozík projížděl, penzisté na chvíli ztichli, ale pak se jejich hovor opět rozproudil.

Gerlof si vzpomněl, jak před pár lety museli všichni v Domově hlasovat, jestli pracovníci pohřební služby, kteří jedou pro zesnulého, nemají raději zaparkovat vůz na zadní straně domu a dovnitř vcházet diskrétně postranním vchodem. Většina obyvatel Domova včetně Gerlofa hlasovala proti tomuto návrhu.

Obyvatelé chtěli být u poslední cesty svého zesnulého souseda. Chtěli mu dát sbohem.

Muž, který měl být toho studeného dne odvezen, se jmenoval Torsten Axelsson. Zemřel v posteli, sám, pozdě v noci, jak se to umírajícím často stává. Přišel na to personál z ranní směny. Nejprve zavolali lékaře, aby potvrdil úmrtí, a zesnulého pak oblékli do jeho černého svátečního obleku. Na zápěstí mu připevnili plastový náramek se jménem a rodným číslem. Nakonec kolem Torstenovy hlavy uvázali gázu, aby měl mrtvý v době, kdy se dostaví posmrtná ztuhlost, zavřená ústa.

Gerlof věděl, že Torsten byl důkladně srozuměn s tím, co se s ním stane, až zemře: Torsten totiž, než šel do penze, pracoval jako správce hřbitova a hrobník. Jedna z mnoha rakví, které uložil do země, patřila vrahovi jménem Nils Kant, ale ve většině z nich leželi obyčejní lidé z ostrova.

Hroby kopal celoročně bez ohledu na to, že někdy napadlo hodně sněhu a mráz klesl ke dvojciferným hodnotám. Podle toho, co vyprávěl Gerlofovi, se hroby nejhůř kopaly na jaře, protože na Ölandu měkne promrzlá půda velmi pomalu. Torsten pak obvykle dodával, že fyzická námaha na této práci nebyla to nejhorší. Daleko horší prý bylo vstát z postele toho dne, kdy věděl, že půjde na hřbitov a bude kopat hrob zesnulému dítěti.

Nyní bude sám uložen do hrobu – v urně. Torsten si přál, aby byl zpopelněn.

„Raději se nechám spálit, než aby moje kosti zůstaly v zemi a pak jimi někdo pohazoval,“ prohlásil.

Gerlof si hned vzpomněl na dávnou událost, která se před mnoha lety přihodila v jeho rodině. Zažili ji jeho otec a matka, kteří počátkem dvacátého století žili jako novomanželé v přestavěném domku ve Stenviku. Jednou v noci je vzbudily podivné zvuky, které vycházely z půdy. Znělo to, jako když někdo rozhazuje prkna, která tam po úpravách domu zbyla. Když se pak otec šel podívat nahoru, co se děje, bylo tam prázdno a ticho.

Poté, co se vrátil dolů a ulehl, hluk se začal ozývat znovu.

Gerlofovi rodiče leželi ve tmě, poslouchali ty hrůzyplné zvuky a neodvažovali se pohnout.

Když Gerlof dopil kávu, muži z pohřební služby s vozíkem se vraceli. Gerlof viděl, že tentokrát na něm leží tělo přikryté dekou a připoutané řemeny. Vozík se blížil k východu – rychle a tiše.

Sbohem, Torstene, řekl si Gerlof.

Jakmile se vchodové dveře zavřely, odsunul svou židli od stolu.

„Tak abych už šel,“ řekl ostatním u stolu.

Pak se opřel o hůl a zvolna se zvedl. Bolestí, kterou mu působilo revma, sevřel rty a zamířil chodbou ke kanceláři vedoucí oddělení.

Gerlof už několik týdnů o něčem přemýšlel. Začal s tím po svých narozeninách, kdy si uvědomil, že mu do pětaosmdesátin zbývají pouhé dva roky. Čas běží jako o závod – Gerlof měl ve svém vysokém věku pocit, že rok mu nyní utíká stejně rychle jako týden v době, kdy byl mladý. Po Torstenově smrti dospěl k jistému rozhodnutí.

Zlehka zaklepal na dveře pokoje vedoucí, která se jmenovala Boel. Poté, co ho pozvala dál, je otevřel.

Boel seděla u monitoru a psala nějakou zprávu. Gerlof zůstal stát na prahu a nic neříkal. Boel po chvíli zvedla oči.

„Je vám dobře, Gerlofe?“

„Ano, je.“

„Tak o co jde? Máte nějaký problém?“

Gerlof se nadechl.

„Musím odtud odejít.“

Boel začala kroutit hlavou.

„Gerlofe…“

„Už jsem se rozhodl,“ přerušil ji. „Poslechněte si tohle…,“ Gerlof viděl, že Boel zvedá oči ke stropu, ale přesto mluvil dál: „Mí rodiče měli svatbu v roce 1910. Začali se starat o starou chalupu, ve které už mnoho let nikdo nebydlel. Když se tam první noc uložili ke spánku, zaslechli z půdy divné zvuky… Jako by tam někdo přehazoval prkna, která tam měl otec složená. Ten zvuk si nedovedli nijak vysvětlit. Ráno je pak přišel navštívit soused.“ Gerlof potom udělal významnou pauzu a pokračoval: „Vyprávěl jim, že večer zemřel na svém statku jeho bratr, a požádal je, jestli by mu nedali dřevo, z něhož by mohl stlouct rakev. Otec mu dovolil, aby si vybral nějaká prkna na půdě. Mezitím seděl s matkou v kuchyni – a z půdy se začal ozývat rámus, který jim byl povědomý… Byly to naprosto stejné zvuky, které zaslechli v noci.“

V místnosti nastalo ticho.

„No a?“ řekla Boel.

„Byl to signál. Varování, že se blíží smrt.“

„Pane jo, to je ale roztomilá historka! Co mi tím chcete říct, Gerlofe?“

Gerlof si povzdechl.

„Chci říct, že pokud tady zůstanu, tak příště bude potřeba udělat rakev pro mě… Už jsem zaslechl, jak si na ni někdo vybírá prkna. A taky skřípot kol vozíku.“

Boel už zřejmě rezignovala.

„Co tedy chcete dělat? Kam se chcete přestěhovat?“

„Domů,“ řekl Gerlof. „Na chatu.“

2

„Ty že umíráš, tati? Prosím tě, kdo ti to napovídal?“

„Já.“

„To je k smíchu! Čeká tě ještě spousta let, spousta jar,“ řekla Julia Davidssonová a dodala: „Kromě toho ses z Domova dostal živý – kolika lidem se něco takového povede?“

Gerlof neodpověděl – v duchu viděl ocelový vozík s tělem Torstena Axelssona – a mlčel i ve chvíli, kdy dceřino auto zamířilo k pobřeží a vjelo do vesnice.

Slunce, které do vozu pronikalo přes čelní sklo, ho přinutilo zatoužit po motýlech, ptácích a dalších věcech, které patří k jaru. Chuť žít v jeho hrudi zvedla svou ospalou hlavu a překvapeně zamrkala. Když pak konečně promluvil, musel se přemáhat, aby jeho hlas zněl zachmuřeně:

„Jedině Bůh ví, kolik času mi ještě zbývá. Nechává ho běžet až moc rychle! Jestli mám umřít, tak ať se to stane tady ve vsi!“

Julia si povzdechla. Zastavila na liduprázdné cestě procházející vesnicí a vypnula motor.

„Čteš moc úmrtních oznámení.“

„Hm, z nich přece noviny žijí!“

Gerlof se pokusil o vtip, ale Julia se nezasmála, jen mu mlčky pomohla vystoupit z auta.

Beze slova kráčeli k brance rodinné chaty stojící v malém lesíku na okraji Stenviku, jen asi sto metrů od moře.

Gerlof si byl vědom, že tady bude většinou sám, ovšem zároveň bude ušetřen všech nepříjemností, které zažíval v Domově. Lidé, jejich léky, inhalátory a věčné hovory o chorobách mu začali jít na nervy. Jeho přítelkyně Maja Nymanová na tom byla po zdravotní stránce čím dál hůř a většinu času proležela v posteli ve svém pokoji.

Trvalo to téměř měsíc, než se Boel a ostatní z vedení Domova nechali přesvědčit, aby Gerlofovi dovolili přestěhovat se zpět do Stenviku. Nakonec jim došlo, že Gerlof tím vlastně uvolní místo někomu, kdo o místo v marnäském Domově skutečně stojí. Gerlof bude samozřejmě potřebovat i nadále pomoct s úklidem, s nákupem potravin a lékařskou péči – to všechno ale mohou zastat zdravotní sestry a pečovatelé z centra sociálních služeb, kteří ho budou chodit navštěvovat.

Gerlof byl každopádně v dobré duševní kondici, jen míval občas pohybové problémy. Jeho mozek a zuby byly celkem v pořádku, zato paže, nohy a zbytek těla by potřebovaly renovaci.

Toho dne na konci března to byla toho roku jeho první návštěva ve Stenviku, vesnice na pobřeží, kde se narodil a kde vyrůstal. Opět se ocitl na pozemku, který rodina Davidssonových vlastnila a o který pečovala několik set let; v chatě, kterou pro sebe a svou ženu Ellu postavil před bezmála padesáti lety. Sem, do Stenviku, se celá ta léta, co se plavil na moři, stále vracel.

Ze zahrady už téměř zmizel sníh – zbyl po něm jen mokrý trávník, který bude třeba shrabat.

„Loňská tráva a loňské listí,“ řekl Gerlof. „Všechno, co zima skryla, se teď znovu dostává na světlo.“

Při chůzi zažloutlou trávou se sice pevně držel Juliiny paže, ale jen co došli ke kamenným schodům do chaty, pustil se jí, opřel se o hůl z kaštanového dřeva a sám pomalu vystoupal nahoru ke dveřím.

I když Gerlof chůze schopen byl, od dcery si nechal rád pomoct. Stejně tak byl rád, že Ella už ho takhle nezažila – byl by jí jen na obtíž.

Vytáhl z peněženky klíč a odemkl.

Jakmile otevřel skleněné dveře, do nosu ho udeřil pach nevětraného prostoru. Byl syrový a trochu vlhký, ale plíseň v něm cítit nebyla – tašky na střeše jistě vydržely na svých místech. Na podlaze neležely žádné černé kuličky, toho si všiml hned, jak překročil práh.

Myši a hraboši se v zimě rádi drželi v základech stavby, ale uvnitř v chatě se nikdy neukázali.

Julia přijela na víkend, aby Gerlofovi pomohla se stěhováním a úklidem. Říkala tomu jarní úklid. Chata sice patřila Gerlofovi, ale obě jeho dcery se svými rodinami sem v době volna jezdily mnoho let. V létě se pak všichni spolu v těch malých místnostech museli nějak srovnat.

Nedělejte si tedy starost o zítřek. Každý den má dost vlastního trápení, odříkal si Gerlof.

Poté, co s Julií nanosili jeho věci do chaty, zapnuli proud a začali větrat. Pak se vrátili na trávník před dům.

Nebýt toho, že se z pobřeží ozýval křik racků, zdálo se, že tuto sobotu je vesnice zcela prázdná. Z opačné strany silnice se však náhle ozvaly silné rány. Rozléhaly se krajem a zněly jako tvrdé údery kladivem.

Julia se ohlédla.

„Někdo tu je.“

„Máš pravdu,“ řekl Gerlof. „U lomu se staví.“

Nepřekvapilo ho to, protože když se byl loni v létě podívat ve vesnici, viděl, že ze dvou velkých pozemků byly odstraněny všechny keře a náletové dřeviny; jezdil po nich pásový traktor a odstraňoval terénní nerovnosti. Gerlof tehdy odhadoval, že se tu budou stavět další chaty, které budou nakonec stejně po většinu roku prázdné.

„Chtěl by ses tam podívat?“ zeptala se Julia.

„To bych rád.“

Gerlof se znovu chytil dceřiny paže a Julia ho vyvedla z vrat.

Na začátku padesátých let, v době, kdy Gerlof svou chatu stavěl, z ní bylo vidět na moře – to když se člověk podíval západním směrem – a na východě bylo možné zahlédnout věž kostela v Marnäsu. Tehdy tu ale ještě bylo hodně krav, které toho hodně spásly. Skot nyní zmizel a místo něj tu vyrostly stromy, jejichž koruny splétaly kolem chaty stále hustší střechu. Dostaly se už i na druhou stranu silnice, a tak v západním směru viděl Gerlof jen malý kousek průlivu, který byl právě pokrytý ledem.

Stenvik byl starou rybářskou vesnicí a Gerlof si pamatoval časy, kdy ve štěrku u mírně prohnutého břehu ležely řady jol a pramic a čekaly, až s nimi rybáři odjedou k sítím, které nakladli dál od pevniny, v průlivu. Po lodích už tu nebylo ani památky a domky rybářů byly přestavěny na chaty.

Zabočili na štěrkovou silnici vedoucí ke kamenolomu. Na nové bílé ceduli stálo jméno této komunikace: ERNSTOVA.

Gerlof věděl, po kom silnice dostala jméno: Ernst byl jeho přítel, poslední lamač kamene, který v lomu pracoval až do začátku šedesátých let, kdy se tu kámen přestal dobývat. Byl už také po smrti – zůstala tu po něm jen tato cesta. Gerlof si v duchu kladl otázku, jestli po něm také někdy něco pojmenují.

Když se pak za hájem objevil lom, Gerlof si všiml, že přímo u jeho okraje stále stojí Ernstův červenohnědý domek; byl teď zazimovaný. Po Ernstově smrti ho sice zdědil některý z potomků jeho bratrance a jeho rodina, ale bylo ho tu vidět jen zřídka.

„No tohle,“ řekla Julia, „tak už se staví i tady!“

Gerlof stočil oči od Ernstova domku k novým vilám, o kterých se právě zmínila jeho dcera. Ležely na východní straně lomu, vzdálené od sebe jen dvě stě metrů.

„V létě tady káceli,“ řekla Julia. „Takže ty domy museli postavit během podzimu a zimy.“

Gerlof kroutil hlavou.

„A nikdo mě nepožádal o dovolení!“

Julia se zasmála.

„Snad ti to nevadí? Vždyť na ty baráky přes stromy nevidíš!“

„Nevadí, ale stejně… Mohli projevit aspoň trochu slušnosti.“

Vily byly postaveny ze dřeva a kamene, měly rozměrná prázdná okna, bíle natřené komíny a střechy z nějakého druhu černé břidlice. U jedné z nich ještě stálo lešení a na něm dvojice truhlářů v silných vlněných svetrech, kteří na dům zrovna připevňovali dřevěný panel. Před druhou vilou stála velká bílá vana, stále zabalená do plastového obalu.

Ernstův domek stojící severním směrem od nich vypadal v porovnání s novými domy jako malá chatrč.

To je mi ale luxus, pomyslel si Gerlof. Víc takových staveb by už ve vsi ani být nemuselo. Ale co se dá dělat, už stojí a jsou těsně před dokončením.

Opuštěný lom připomínal ránu zející v zemi. Na šířku měl pět set metrů a byl plný menších i větších hromad kamenného šrotu, který se tu ocitl během dobývání kvalitní horniny z nitra skály.

„Nechceš k těm domům zajít?“ zeptala se Julia. „Můžeme tam zajít a zeptat se, jestli tu třeba není některý z jejich majitelů.“

Gerlof zavrtěl hlavou.

„Já vím, co jsou zač. Bohatí a bezstarostní lidé z velkoměsta.“

„Ne všichni, co si kupujou domy, musí být nutně z velkoměsta,“ namítla Julia.

„To je pravda… Ale bohatí a bezstarostní určitě jsou!“

3

„Mám otevřít okno?“ zeptal se Per Mörner.

Nilla, jeho dcera, k němu byla otočená zády. Jen pokrčila rameny.

„Vidíš tam nějaké ptáky?“ zeptala se.

„Spousty,“ řekl Per.

Nebyla to pravda, za okny nemocnice neviděl jediného ptáka. Ale u parkoviště rostly stromy, takže se dalo předpokládat, že na nich nějací menší ptáčci sedí.

„Tak teda otevři,“ řekla Nilla a na vysvětlenou dodala: „Tenhle týden jsem v přírodopisu dostala za úkol spočítat, kolik existuje druhů ptáků.“

Nilla chodila do sedmé třídy a všechny své učebnice měla položené na stolku vedle lůžka. K polštáři si položila svá zvířátka – talismany – a kameny pro štěstí. Pak se na posteli postavila, aby na zeď nad ní pověsila vlajku s nápisem NIRVANA.

Per otevřel okno a do pokoje skutečně proniklo tiché ptačí štěbetání, které se ovšem mísilo se zvuky startujících aut. Cvrlikání ptáků jistě brzy utichne. Byl už skoro večer, z parkoviště odjížděla nablýskaná auta: lékaři a sestřičky odjížděli domů. Stál tam i Perův hnědý saab, ten byl ale devět let starý a nebyl nablýskaný.

„Na co myslíš?“ ozvala se Nilla za jeho zády.

Per zavrtěl hlavou.

„Hádej!“

„Myslíš na jaro.“

„Přesně tak,“ řekl Per, i když ve skutečnosti myslel na stáří svého auta. „Teď už ti bude jenom líp!“

Nejnovějším předmětem Nillina zájmu bylo čtení myšlenek. Předtím se několik měsíců snažila, aby levou rukou psala stejně dobře jako pravou. O Vánocích pak viděla v televizi pořad o telepatii a začala experimentovat se svým dvojčetem, bratrem Jesperem, a otcem: snažila se jim posílat své myšlenky a číst ty jejich. Per dostal za úkol posílat Nille každý večer nějakou myšlenku určenou jen a jen pro ni.

Nyní zůstal stát u okna a sledoval, jak se ve sklech aut odráží zapadající slunce.

I když ve vzduchu byl ještě cítit chlad, bylo tu jaro. Per si to ještě nedokázal pořádně uvědomit. Ptáci se vrátili od Středozemního moře zpátky domů a zemědělci začali osívat pole. Per myslel na svého otce Jerryho, který se také vždycky těšil na jaro, protože tehdy se mohl vrhnout do práce. Neříká se, že jaro je čas mládí? Čas mládí a lásky.

Per příchod jara nikdy příliš neprožíval. Nebylo tomu jinak ani před patnácti lety, kdy se s Marikou seznámil na semináři o uvádění výrobků na trh a pak se s ní jednoho slunečného květnového dne oženil.

Jako by už tenkrát věděl, že ho Marika dříve nebo později opustí.

„Neříkala máma, kdy přijde?“ zeptal se Nilly přes rameno.

„Mmm,“ řekla Nilla, „mezi šestou a sedmou.“

Per při pohledu na hodinky zjistil, že už je skoro pět.

„Chceš, abych tu s Jesperem počkal, než přijde?“

Nilla zavrtěla hlavou.

„Nemusíte.“

Per doufal, že mu dcera takhle odpoví. Setkání s Marikou se nebránil, ale ona přece přijede na návštěvu za dcerou, s ničím jiným nepočítá, navíc hrozí, že s ní dorazí i její manžel Georg, zámožný člověk, který Nille vozí drahé dárky. Per se s rozvodem s Marikou vyrovnal, ale to, že potkala muže, který rozmazluje jak ji, tak dvojčata, stále nedokázal přenést přes srdce. Nille byl v nemocnici přidělen vlastní pokoj a podle všeho o ni bylo dobře postaráno. Před půlhodinou se tu za nimi stavil jeden mladý lékař a vysvětloval jim, jaké testy Nilla podstoupí v nejbližších dnech a v jakém budou pořadí. Nilla poslouchala se sklopenýma očima a na nic se neptala. Na lékaře se občas podívala, na Pera ani jednou.

„Zatím ahoj, Pernillo,“ řekl jí lékař, když odcházel z pokoje.

Čekaly ji dva dlouhé, náročné dny, kdy ji budou lékaři vyšetřovat. Per jí nedokázal říct nic povzbudivého.

Nilla si s Perovou pomocí začala vybalovat věci. Z chladné místnosti, plné hadiček a pohotovostních tlačítek, sice nebylo možné vykouzlit příjemný pokoj, ale snaha tu byla. Kromě růže tu Nilla mohla mít CD přehrávač, cédéčka s Nirvanou, pár knížek a víc kalhot a svetrů, než ve skutečnosti potřebovala.

Měla na sobě džíny a černou mikinu, ale už brzy se bude muset převléknout do tradičního nemocničního oblečení, bílé košile, v níž pacient snáze absolvuje nejrůznější vyšetření.

„Tak jo,“ řekl Per. „My pojedeme, ale máma tu bude už za chvíli. Mám zajít pro Jespera?“

„Jasně.“

Syn seděl na pohovce v čekárně. Na poličce tam leželo několik knih a novin, ale Jesper seděl jako vždy skloněný nad svou malou herní konzolí.

„Jespere!“ řekl Per nahlas.

„Co?“

„Nilla se chce s tebou rozloučit.“

Jesper přerušil hru.

Vešel do sestřina pokoje a zavřel za sebou dveře. Per přemýšlel o tom, o čem se ti dva baví. Mluví Jesper víc se svou sestrou než s ním? Mluví spolu o její nemoci? Jesper totiž s Perem téměř nemluvil.

Když byli Jesper s Nillou ještě hodně malí, dorozumívali se spolu vlastním jazykem, kterému nikdo jiný nerozuměl. Byla to melodická řeč, která se skládala téměř výhradně ze samohlásek. Zvláště Nilla měla problémy mluvit mateřštinou a s Jesperem hovořila raději jejich tajným jazykem. Než Per s Marikou našli logopeda, kterému se podařilo problém vyřešit, mívali občas pocit, že jsou rodiči dvou mimozemšťanů.

O kus dál na chodbě se otevřely dveře. Lékař, který s nimi před chvílí mluvil, mířil dlouhými kroky k Perovi. Lékařská profese se Perovi vždycky líbila; když mu jeho matka nechtěla říct, čím se zabývá jeho otec Jerry, byl přesvědčen, že pracuje jako lékař v nějaké cizí zemi. Věřil tomu několik let.

„Chtěl bych se vás zeptat na něco ohledně Nilly,“ řekl Per.

Lékař se zastavil.

„Ano? A co potřebujete vědět?“

„Připadá mi trochu oteklá,“ řekl Per. „Je to normální?“

„Oteklá? A kde?“

„V obličeji. Na tvářích a kolem očí. Otekla cestou sem. Nemůže to něco signalizovat?“

„Možná ano,“ odpověděl lékař. „Provedeme podrobná vyšetření: ECG, ultrazvuk, CAT, rentgen, krevní rozbor… Absolvuje celou škálu testů.“

Per sice přikývl, ale byl stále v rozpacích: Nilla byla kvůli svým zvláštním bolestem vyšetřována už mnohokrát. Výsledky testů vždy vedly jen k dalším testům. Bylo to jen jedno nekonečné čekání.

Dveře Nillina pokoje se otevřely a vyšel z nich Jesper. Mířil do čekárny, ke své konzoli, ale Per ho gestem ruky zastavil.

„Nezačínej novou hru,“ řekl. „Jedeme na chatu.“

Když o čtvrt hodiny později přejeli Ölandský most a na plochém ostrově zamířili severním směrem, okolní krajina měla zlatohnědou barvu, jakou mívá v předjaří. Zapadající slunce svítilo nad příkopy u silnice, v nichž zvedaly hlavičky kvetoucí sasanky a podběly; po obou stranách silnice se ale stále bělaly jiskřící závěje sněhu. Sníh, který se rozpouštěl na slunci, vytvářel na planině rozsáhlá jezírka, z nichž vytékaly úzké bublající potůčky a hledaly si cestu k moři. Vodní svět. Nikde nebyli vidět žádní lidé, jen hejna čejek chocholatých a pěnkav.

Per miloval prázdnotu a čisté obrysy ostrova. Když provoz za Borgholmem zřídl, přidal rychlost.

Jeho saab s bručícím motorem směřoval otevřenou krajinou na sever a míjel háje a větrné mlýny – připomínalo to jízdu obrazem namalovaným olejovými barvami. Plátno s jarním motivem. Pruhy zelené a hnědé země, nahoře obrovská křišťálová kupole nebe a na západě mořský průliv. Ten byl stále pokryt tmavě modrým ledem, který ovšem vypadal slabě a dál od břehu se v něm vytvořily černé otvory. Vlny by se už brzy měly dostat z jeho zajetí.

„No řekni, není to krásné?“ zeptal se Per.

Jesper, který seděl vpředu vedle něho, zvedl oči od své herní konzole.

„Co?“

„No přece to, co vidíš kolem sebe,“ řekl Per. „Celý ostrov.“

Jesper se sice podíval přes sklo a přikývl, ale Per v jeho pohledu neviděl zaujetí, jaké tu zažíval on sám. Namlouval si, že to souvisí s mládím, kdy si člověk ještě nedokáže tolik vážit přírodních krás. K tomu, aby dokázal ocenit duši krajiny, zřejmě musí dosáhnout určitého věku nebo si v životě projít něčím velmi bolestným.

Dost možná byla chyba u Jespera. Per si položil otázku, jestli by byl raději, kdyby teď na sedadle vedle něho seděla Nilla a byla zdravá a plná očekávání. Byl by snad raději, kdyby všechna ta vyšetření podstupoval Jesper?

Tuhle myšlenku zaplašil a raději myslel na jaro. Na jaro na Ölandu.

Per začal na ostrov jezdit jako malý kluk společně s matkou Anitou koncem padesátých let. Poprvé tu byli v létě 1958, dva roky poté, co se rozvedla a neměla peníze na nákladnější dovolenou. Jerry jí měl platit každý měsíc výživné, ale dělal to jen občas; Anita přitom tvrdila, že Jerry jednou projel se svým velkým vozem kolem jejího řadového domku, mrštil o dveře balíček bankovek a pak ujel.

Kvůli nedostatku peněz si mohli dopřávat jen krátké a levné dovolené v okolí Kalmaru. Anita byla sestřenice Ernsta Adolfssona, který bydlel sám v malém domku na Ölandu. O prázdninách vždycky vzala syna, přejela trajektem na ostrov a u bratrance pak mohla bydlet tak dlouho, jak chtěla.

Per si rád hrával v opuštěném lomu nedaleko Ernstova domku. Pro devítiletého kluka to byl učiněný ráj, pohádka.

Ernst neměl děti ani sourozence, a když před několika lety zemřel, domek nezdědil nikdo jiný než syn jeho sestřenice. Per ho v létě částečně vyklidil a nyní v něm mohl bydlet od jara do podzimu, snad i celoročně. Protože dvě domácnosti si nemohl dovolit, byt v Kalmaru až do konce září pronajímal.

Obě jeho děti za ním budou moct na Öland kdykoli přijet, taková byla jeho původní představa. Nilla ovšem začala sedmou třídu jako unavená žákyně bez zájmu a její únava se v průběhu podzimu ještě prohloubila. Školní lékař se domníval, že za to může puberta a že její bolesti mají souvislost s růstem. Nilla si ale po Novém roce začala stěžovat, že ji bolí celá levá polovina těla. Během zimy bolesti ještě zesílily. Žádný lékař nevěděl proč.

Všechny plány na léto byly najednou nejisté.

„Až přijedem na chatu, zavoláš mámě?“

Syn se ani nenamáhal zvednout od hry oči.

„Nevím.“

„Zajdeš se podívat k moři?“

„Nevím,“ zopakoval Jesper.

Per měl pocit, že syn je od něho stejně daleko jako satelit na oběžné dráze – ale to se v dnešní době týká asi všech třináctiletých dětí. Když byl sám v tomto věku, jeho největším přáním bylo, aby k nim přišel na návštěvu otec a promluvil si s ním.

Najednou si všiml cedule s informací, že se blíží k čerpací stanici, a přibrzdil.

„Nedal by sis zmrzlinu? Nebo je na ni ještě moc zima?“

Jesper zvedl oči od hry.

„Radši bonbony.“

„Uvidíme, co budou mít,“ řekl Per a zajel na parkoviště.

Vystoupili z auta. Přestože svítilo slunce, bylo hodně chladno. Per si myslel, že v této části roku bude na ostrově tepleji, ale vzduch tu byl zřejmě ochlazován ledem, který pokrýval průliv. Jeho zelenou bundou profukoval vítr a do úst se mu dostalo několik vířících zrnek písku; skřípaly mu mezi zuby.

Jesper zůstal u auta a Per rychle prošel kolem benzinových čerpadel a zamířil k obchodu. Vypadalo to, že za výkladem je tma, ale Per přesto několikrát zaklepal. Potom si za sklem všiml malého, sluncem vyběleného lístku:

Díky za přízeň, kterou jste nás poctili během léta.

Těšíme se na vás opět 1. června!

Je teprve duben, uvědomil si. Ostrov se ještě neprobudil ze zimního spánku a počet obchodů, které mají otevřeno i v zimě, odpovídá poptávce. Per měl za sebou patnáct let práce v oblasti průzkumu trhu, takže pro to měl pochopení.

Jesper už nestál u auta, posadil se na dřevěnou bednu s nápisem Posypový písek vedle parkoviště. Už zase hrál na konzoli. Jak se k němu Per blížil, zaslechl v dálce zvuk motoru. Od severu se sem vysokou rychlostí blížil bílý kamion.

Per vytáhl z kapsy klíček od zapalování a zavolal na Jespera:

„Je mi líto, z bonbonů nic nebude, mají zavřeno!“

Jesper nedopověděl, jen přikývl. Per dodal:

„O kus dál je víc obchodů. Můžeme to vzít…“

Pak ztichl, protože na silnici se ozvala tlumená rána a skřípot pneumatik na vozovce. Na obloze na jihu zářily odlesky slunce.

Bylo to audi – jeho řidič ztratil kontrolu nad řízením, začal najíždět do protisměru a řítil se přímo proti kamionu.

Per nemohl nic dělat, jen stát a dívat se. Viděl, že auto se předtím s něčím srazilo, protože kapota a čelní sklo byly potřísněny rudými pruhy od krve.

Čí krev to byla?

Kamion začal na audi troubit. Per zahlédl za znečistěným sklem auta řidiče, muže, který se naklonil nad volant a dělal všechno proto, aby auto uřídil.

Ve stejnou chvíli, kdy tlumené troubení kamionu utichlo, se Per dal do pohybu. Kamion jel po pravé straně silnice, těsně u krajnice. Per sledoval, jak audi zahýbá doprava a ve zlomku vteřiny se vrací do svého pruhu.

Vozidla se tedy minula, ovšem audi dostalo smyk a řítilo se k parkovišti. Přestože brzdilo, přejelo ve vysoké rychlosti štěrk, natočilo se a bokem letělo přímo na bednu s pískem.

„Jespere!“ vykřikl Per.

Syn stále seděl na bedně – palci ovládal konzoli a nezvedl oči.

Per se rozběhl a upadl přitom na asfalt.

„Jespere!“

Syn zvedl hlavu. Otočil se a otevřel ústa.

Audi bylo rychlejší. Od pneumatik mu odletoval štěrk a písek a jeho předek mířil přímo na Jespera.

4

Ve chvíli, kdy se to stalo, seděla Vendela Larssonová na sedadle vedle Maxe. Měla přivřené oči a byla pohroužená do sebe. Při pohledu na pole, louky a všechny kamenné zídky, které se míhaly za oknem, měla pocit, že sleduje film. Krajina jí byla důvěrně známá, a přesto cizí. Max tu byl párkrát na podzim a v zimě, kdy se stavěl dům, ale ona se sem vracela po mnoha dlouhých letech.

Kolik jich vlastně bylo? Třicet, nebo pětatřicet?

Když to začala v duchu počítat, do auta něco narazilo.

„Do prdele!“ vykřikl Max. Vendela se vmžiku probrala.

Ozvalo se mlasknutí a čelní sklo se zbarvilo dočervena.

Auto už nejelo přímým směrem, ale stočilo se a pak se za skřípění pneumatik potácelo jako při slalomu: nejprve doleva, přímo na protijedoucí nákladní auto, a pak zase doprava, k širokému vjezdu na čerpací stanici s obchůdkem u prázdného parkoviště.

Zcela prázdné vlastně nebylo. Vendela si všimla, že je tam auto a nějací lidé: běžící muž a chlapec, který sedí na velké bedně.

„Do prdele!“ vykřikl znovu Max.

Vendela slyšela štěkot svého psa Allyho. Otevřela ústa, ale nebyla schopna slova. Byla jen tělem, které se veze v autě a nemůže nic udělat.

Max strhl volant. Ozvala se rána a skřípot. Vůz prudce zastavil. Náraz sice Vendelu táhl dopředu, ale zastavil ji bezpečnostní pás.

Motor zarachotil a zhasl.

„Do hajzlu…,“ řekl Max. Zůstal sedět s vytřeštěnýma očima, bílými prsty se stále nepouštěl volantu.

Auto se už nepohnulo, ale předkem bylo zabořené do bedny s pískem.

Chlapce, který na ní předtím seděl, nebylo nikde vidět.

Kde je?

Vendela si odepnula pás a naklonila se k čelnímu sklu. Zjistila, že zpod pravé strany auta vykukuje malá ruka. K chlapci doběhl vysoký muž, sklonil se nad něj a rukou se opřel o kapotu.

Max šátral po klice od dveří a nakonec se mu je podařilo otevřít. Celý rudý v obličeji vyrazil ven.

„Nesahej na moje auto!“

Vendele bylo jasné, že Max je v šoku a neví, co dělá. Udělal dva kroky dopředu a se zdviženýma rukama se vrhl na muže. O dvě vteřiny později už ležel na zemi, pár metrů od auta. Obličejem byl obrácený k zemi – do této polohy ho srazil ten vysoký muž.

„Uklidněte se!“ Muž se sklonil nad Maxe, zatnul zuby a napřáhl ruku sevřenou v pěst. Vypadalo to, že míří na Maxův zátylek.

Jeho srdce! Vendela pátrala po klice, otevřela dveře a vystoupila na parkoviště, po němž se proháněl vítr. Vykřikla to, co ji napadlo jako první:

„Ne! Má nemocné srdce!“

Muž, kterého stále neopouštěla zlost, se na ni otočil. Zloba z jeho očí náhle zmizela. Vydechl, svěsil ramena a stočil oči k Maxovi.

„Už vás to přešlo?“ zeptal se Maxe tichým hlasem.

Max neodpovídal. Zatnul zuby a pokusil se dostat z mužova sevření. Nakonec se podle všeho skutečně uklidnil – Perovi řekl jen:

„Je to v pořádku.“

Vendela stála bez hnutí u auta a sledovala, jak muž Maxe pouští a vstává, bere opatrně chlapce v podpaží a táhne ho dál od vozu.

„Jak se cítíš, Jespere?“

Chlapec něco řekl, ale příliš tiše, takže Vendela mu nerozuměla. Naštěstí všechno nasvědčovalo tomu, že neutrpěl žádná zranění.

„Můžeš hýbat prsty u nohou?“ zeptal se ho muž.

„Jo, můžu.“

Chlapec se začal zvedat na nohy. Muž mu s tím pomáhal a vedl ho ke svému autu. Ani jeden z nich se neohlédl. Vendela měla pocit, že je tu zbytečná.

Max se vzepřel o chladič audi, také se postavil a mžoural očima. Když si pak všiml Vendely, řekl:

„Sedni si dovnitř. Já to udělám.“

„Dobře.“

Vendela se zhluboka nadechla a posadila se do auta. Dívala se, jak po čelním skle stéká krev, a připadalo jí to téměř krásné. Ne, to, že je krásné, si přece nemohla myslet. Stěrače krev rozmazaly a vytvořily na skle půlkruhové pruhy, které připomínaly dvě malé, světle růžové a temně rudé duhy svítící na slunci jako neony.

Peříčka, která se přichytila na auto, se díky slabému větru od moře roztancovala a začala na skle ulpívat. Byla světlešedá a hnědá.

Auto možná cestou narazilo do bažanta, nebo to snad byl holub?

Bez ohledu na to, co to bylo za opeřence, pták jim před chvílí nalétl na předek vozu a při srážce explodoval jako míč. Tělo prudce narazilo do chladiče, pak se rozpláclo o čelní sklo, zanechalo tam po sobě krev a přelétlo přes střechu. Krev vytvořila na skle široké šmouhy.

Vedle sedadla se ozvalo zakňučení.

„Ticho, Ally!“ zakřičel Max.

Vendela polkla. Nesnášela, když na ni Max křičel, ale ještě víc jí vadilo, když křičel na jejich psa.

„Nic se neděje, Aloisi,“ řekl potichu.

Otevřela dveře.

„Maxi, není ti nic?“

Přikývl a krátce dodal:

„Já to utřu.“

Max ztěžka dýchal a byl stále rudý v obličeji – ale zřejmě jen z rozčilení.

Loni v létě, zrovna když stál na jevišti v Göteborgu a měl přednášku o své poslední knize nazvané Maximální sebevědomí, ho nečekaně přepadla bolest na prsou. Vystoupení musel na chvíli přerušit a odešel z jeviště. Když volal Vendele, byla v jeho hlase slyšet narůstající panika. Vzal si taxi a odjel na pohotovost, kde dostal kyslík a byl vyšetřen.

Lékaři konstatovali, že to byl slabý infarkt. Slovo „slabý“ přitom zdůraznili. Maxe nebylo třeba operovat, potřeboval si jen odpočinout. Max pak skutečně celý podzim odpočíval tak, jak jen to bylo možné: na stavbu vily na Ölandu nedohlížel a raději přemýšlel o nové knize. Měla by být jiná, spíše než na psychologii by měla být zaměřená na zdravou životosprávu. Kuchařka od Maxe Larssona. Vendela slíbila, že mu s ní pomůže.

V příručním prostoru auta měli ubrousky a láhev minerálky. Vendela ji otevřela, dala si pár loků a pak spustila okénko.

„Napij se, Maxi.“

Vzal si od ní láhev, ale nenapil se – nalil trochu vody na sklo, aby se krev rozředila a stékala na karoserii v červených potůčcích. Naklonil se a s pevně sevřenými ústy je stíral.

Vendela by srážku s ptákem nejraději vymazala z paměti. Otočila hlavu vpravo a čistým postranním okénkem se zadívala na vápencovou planinu. Plochý svět travin, keřů a kamene. Toužila po něm. Pokud Max nebude po té srážce příliš nabručený, mohla by si tam jít zaběhat ještě večer.

Její rodina z ostrova pocházela, ona sama vyrůstala na statku nedaleko Stenviku. I to byl jeden z důvodů, proč Maxe přemluvila, aby si ve vesnici koupili pozemek.

Její manžel jí několikrát opakoval, že by dal přednost víkendovému domu někde poblíž Stockholmu. Když mu ale ukázala Stenvik, jeho polohu u moře, a když mohl sám rozhodnout, jak bude vypadat dům, který si dají nedaleko lomu postavit, kapituloval.

Vlastnili teď díky tomu dům projektovaný architektem, vilu snů nedaleko mořského pobřeží. Pohádkový zámek z kamene a skla.

Alois se dál pokoušel zvedat na své nejisté nohy a stále měnil na podlaze auta místo. Jeho neklid byl nakažlivý, Vendele z něj začalo být málem na zvracení.

„Ally, lehni si! Už brzo pojedeme!“

Šedobílý pudl sice přestal výt, ale dál slabě kňučel a tiskl se jí k nohám. Díval se na ni svýma velkýma bledýma očima, které těkaly z místa na místo. Aloisovi bylo třináct, což u lidí odpovídá věku přes osmdesát let. Přední pravou nohu už nedokázal ohnout a v průběhu minulého roku se mu zhoršil zrak. Jejich veterinář ve Stockholmu jim na podzim řekl, že pes už brzy bude schopen rozeznat pouze světlo a tmu a že to možná nebude trvat ani rok a oslepne docela.

Vendela se tehdy na veterináře dívala s vytřeštěnýma očima.

„Takže s tím nemůžete vůbec nic udělat?“

„Ne, to je problém všech starých psů. Buďte ráda, že ho nic nebolí.“

Když pak začal mluvit o tom, že psy je možné dát uspat, popadla Allyho do náruče a odešla.

Než Max dosáhl toho, aby sklo bylo jakžtakž čisté, spotřeboval asi dvacet ubrousků. Lil na ně vodu, pak jimi stíral auto a jeden po druhém je zahazoval do příkopu u parkoviště.

Vendela sledovala, jak zakrvácených ubrousků přibývá a kam dopadají. Zůstanou v příkopu ležet jako suché listí celé jaro a léto a ostrované budou mít řeči o turistech, kteří tu dělají nepořádek. Všimnou si toho i obyvatelé planiny.

Max odhodil poslední ubrousek a předklonil se: zřejmě si prohlížel, jestli mu na kožené bundě a džínsech nezůstala nějaká krev. Pak se vrátil do auta; na Vendelu se přitom ani nepodíval.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se, když si sedal.

Samozřejmě. Některé dny se prostě nevyvedou, odpověděla mu v duchu.

Zadívala se ke druhému vozu, v němž seděl muž s chlapcem.

„Promluvíš si s nimi?“

„Proč?“ řekl Max a nastartoval. „Nikdo přece nebyl zraněn.“

Až na toho ptáka, pomyslela si Vendela.

Když Max couval od bedny s pískem, ozval se skřípot – bedna měla po straně prasklinu. Vendela si všimla, že se z ní na asfalt vyřinul tenký pramínek písku. Předek auta určitě také praskl.

Alois přestal kňučet a opět si lehl na podlahu.

„Tak jo,“ řekl Max a zavrtěl hlavou, jako by chtěl ze sebe setřást to, k čemu před chvílí došlo. „Pojedem dál.“

Zařadil jedničku a zapnul stěrače. Pak šlápl na plyn a vyjel z parkoviště.

Vendela otočila hlavu – zajímalo ji, jestli u silnice nezahlédne ptákovo roztříštěné tělo. Nebylo nikde vidět, snad leželo někde v příkopu.

„Ráda bych věděla, co to bylo za ptáka,“ řekla. „Maxi, nepostřehl jsi to? Já si v té rychlosti ani nevšimla, jestli to byl bažant nebo tetřívek nebo…“

Max zavrtěl hlavou.

„Nech to být.“

„Maxi, nemohl to být jeřáb?“

„Nech toho ptáka být a mysli raději na naši novou vilu.“

Silnice byla zcela prázdná, a tak Max přidal plyn. Vendele bylo jasné, že Max se už nemůže dočkat, až bude sedět ve vile a zkusí se pustit do práce na kuchařce. Po neděli má za ním přijet fotograf a fotit ho v nové kuchyni. Pokrmy bude muset připravit Vendela.

Audi nabralo rychlost. Netrvalo dlouho a řítili se silnicí stejnou rychlostí jako předtím; jako by ke srážce a následné rvačce nikdy nedošlo.

Jen Alois se stále třásl a tiskl se k Vendeliným nohám. V Maxově přítomnosti se třásl skoro vždycky.

Kdyby byl Alois mladší a byl v lepší kondici, mohla by s ním Vendela chodit na relaxační procházky planinou, ale teď ho bude muset nechat doma. Na procházky a běhání přírodou nemohla vzít ani Maxe, neměl je rád. Bude se tam tedy muset vydávat sama.

Úplně sama tam ale možná nebude. Jsou tam přece víly.

5

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Per pošesté nebo posedmé.

Jesper přikývl.

„Nemáš zlomenou nohu?“

„Ne.“

Nasedli do auta. Deset metrů od nich couvalo audi od rozbité bedny – Per si všiml, že vůz má prasklý spoiler a pravý světlomet.

Audi se na parkovišti otočilo a najelo zpět na silnici. Jeho řidič se díval upřeně před sebe, žena sedící vedle něho se asi na vteřinu zadívala na Pera a potom odvrátila oči. Měla úzký, nervózní obličej a Perovi někoho připomínala. Reginu?

Per se znovu zadíval na syna a vzal ho kolem ramen. I když Jesper působil klidným dojmem, jeho šíjové svaly se chvěly.

„Nebolí tě někde něco?“

„Mám jenom modřiny,“ řekl Jesper a vzápětí se na otce usmál. „Před kolem jsem uskočil, ale projelo dost blízko kolem mě.“

„Jo, bylo to sakra blízko… Ještě štěstí, že máš takový postřeh.“

Per se křečovitě usmál a pomalu uvolnil ruku ze synových ramen.

Položil ruce na volant a vydechl si. Teď už ho vztek přešel, i když jen před několika málo minutami povalil toho muže z audi a byl připraven ho zbít. V té chvíli chtěl někoho zmlátit a bylo mu vlastně jedno, koho. K čemu by to ale bylo dobré?

Pak mu došlo, že Jesper se na něho před chvilkou usmál – po dlouhé době to byl jeho první úsměv. Měl by si to vykládat jako znamení, že se blíží jaro?

Sledoval silnici, po níž právě stále vyšší rychlostí ujíždělo audi s krvavými skvrnami na kapotě. Řidič přidal plyn a auto zmizelo severním směrem.

Toto velké auto Perovi připomnělo všechna otcova vozidla, tu řadu aut, které Jerry dovážel z USA. V polovině sedmdesátých let jezdil cadillakem a skoro každý rok si pořizoval nový. Když ho lidé viděli jet v takovém autě, kroutili hlavami, a to se Jerrymu líbilo.

„Co jsi mu udělal?“ zeptal se Jesper.

„Co myslíš?“

„To byl chvat z juda?“

Per zavrtěl hlavou a otočil klíčkem v zapalování. Na judo chodil sotva dva roky a dopracoval se jen k oranžovému pásu – Jesperovi ale nyní přesto zaimponoval.

„Ne, to nebylo nic z juda… Jenom jsem ho srazil k zemi… Podrazil jsem mu nohy,“ řekl. „Uměl bys to taky, kdybys v judu pokračoval.“

Jesper na to nic neřekl.

„Ty už přece taky netrénuješ,“ řekl později.

„Nemám s kým,“ řekl Per a vyjel z parkoviště. „Chtěl bych místo toho začít běhat.“

Zadíval se na okolní plochou krajinu. Půda ostrova sice vypadala jako bez života, ale pod ní se toho dělo hodně, jen to nebylo vidět na první pohled.

„Kam budeš běhat, tati?“ zeptal se Jesper.

„To je jedno.“

6

Gerlofe, spal je, řekla Ella Davidssonová, když ležela bezmocně v posteli. Slib mi, že je spálíš!

Gerlof tehdy přikývl, ale deníky po manželčině smrti nespálil. Minulý pátek na ně znovu náhodou narazil.

Slunce se nad Baltem opět objevilo týden před Velikonocemi. Chtělo by to ještě více tepla a Gerlof bude moct sedět od rána do večera na zahradě. Bude odpočívat, přemýšlet a vyrábět modely lodí v láhvi. Mezi hnědým listím na zahradě už začala vykukovat slabá zelená stébla. Na sekání trávy je až do května dost času.

Slunce v půli dne vylákalo ven motýly.

Pro Gerlofa byli tím nejdůležitějším znamením o příchodu jara. Už jako malý čekal, kdy se objeví první motýl a jakou bude mít barvu. Nyní, v třiaosmdesáti letech, už sice příchod jara neprožíval tak silně, jako když byl mladý, ale prvního motýla stále vyhlížel s napětím.

V chatě byl teď sám, po dnech stěhování nastal všední den. Procházel s holí v ruce malými místnostmi; ve druhé ruce držel šálek s kávou. Kolečkové křeslo stálo tiše v ložnici a čekalo, až se Sjögren, Gerlofův revmatický syndrom, zhorší. Z kamenných schodů zatím dokázal sejít bez problémů.

Před týdnem mu sem z Domova poslali jeho nábytek – bylo to jen pár kousků, které si chtěl nechat – a všechny památeční předměty, které souvisely s jeho třicetiletou plavbou na moři: lodě v láhvi, lodní deníky, prkénka se jmény jeho škunerů, na nichž se plavil, a krásné sítě z tmavohnědých provazů, které ještě voněly dehtem.

Gerlof se obklopil vzpomínkami.

Na Elliny deníky přišel ve chvíli, když v kuchyni otevřel skříňku vedle mrazáku, aby si do ní uložil lodní deníky a lodní mapy.

Deníky převázané provázkem ležely v zadní části přihrádky za Ellinou malou šperkovnicí a starými knížkami z mládí od Karla Maye a L. M. Montgomeryho. Každý z deníků měl na titulní straně napsaný černým inkoustem letopočet. Když Gerlof provázek rozvázal a nahlédl do sešitů, zjistil, že jejich stránky jsou hustě popsané elegantním rukopisem jeho ženy.

Elliny deníky, dohromady osm sešitů.

Několik vteřin váhal – vzpomněl si na slib, který Elle dal. Pak vzal deník, který ležel hned nahoře, a zamířil ven, k dřevěné židli, kterou si postavil do trávy. Cítil se přitom trochu provinile. Několikrát Ellu viděl, jak si do deníků něco zapisuje, ale ona mu je nikdy neukázala a zmínila se mu o nich jen jedenkrát: když umírala.

Gerlofe, spal je.

Posadil se na židli, nohy si zabalil do hnědé deky a sešit si položil před sebe na stůl. Přestože Ella zemřela na rakovinu před dvaadvaceti lety, na podzim roku 1976, tady na chatě míval často pocit, že neumřela a že v kuchyni vaří kávu.

Ella si vždycky uměla vymezit svůj prostor. Svého muže například nikdy nepustila do kuchyně, což Gerlofovi samozřejmě vůbec nevadilo. Když se jejich dcery Lena a Julia dostaly začátkem šedesátých let do puberty, vytrvale se Gerlofa snažily přimět k tomu, aby se do domácích prací nějak zapojil, ale jemu se nechtělo.

„Ále, na to už je pozdě,“ říkával.

Nejvíc se bál práce v kuchyni, tam se cítil nejistý. Nikdy se nenaučil vařit nebo prát, uměl jen umývat nádobí. Švédští manželé dnes zvládnou v domácnosti leccos, doba se změnila.

Gerlof otočil hlavu. V trávě na okraji pozemku se cosi zatřepetalo: první letošní motýl. Přiletěl ke Gerlofovi stejně trhavým pohybem, jako to dělali všichni motýli, které za ty roky viděl, a poletoval ze strany na stranu, zdánlivě bez cíle.

Byl to žluťásek. Milý pozdrav blížícího se jara.

Gerlof se na motýlka, který mezitím přistál v trávě před ním, usmál. Úsměv ho ale hned přešel, protože si všiml, že k němu letí ještě jeden motýl – tmavý, téměř černý, s bílými proužky. Toho pojmenovat neuměl. Není to babočka kopřivová? Nebo snad babočka osiková? Dráha jeho letu byla přímější a na trávníku přistál téměř současně se žluťáskem. Chvilku kolem sebe kroužili v jarním tanečku, proletěli kolem Gerlofa a zmizeli za domem.

Jeden žlutý a druhý šedočerný – jak si to vyložit? Gerlof vždycky prvního motýla považoval za znamení, které mu napoví, jak bude vypadat zbytek roku: bude rozjasněný, optimistický, anebo černý a pochmurný? Byl na vážkách. Měl pocit, že vztyčuje vlajku, která se nejprve zastaví v půli žerdi a teprve potom dosáhne vrcholu.

Když deník otvíral, zaslechl zvuk motoru. Po silnici projel lesklý vůz a zahnul na štěrkovou silničku k lomu.

Stačil si všimnout, že na předních sedadlech sedí pár středních let – muž a žena.

To budou asi ti noví sousedi, co si tam postavili dům, pomyslel si. Letní hosté. Určitě sem budou jezdit, jen když bude světlo a teplo – sotva tu budou mrznout a vykácejí kvůli dříví na otop stromy na břehu, jak dělávala jeho rodina.

Přestal se jimi zabývat. Sklonil oči k deníku a začal číst:

Dnes je 7. května 1957.

Gerlof v noci letos poprvé pojede pro naftu do Nynäshamnu. Dnes si nechal v Kalmaru přeměřit loď, protože od posledně udělal na palubě nový poklop. Lena a Julia jely s ním.

Den byl slunečný. Na chatu jsem přijela v šest večer a vyvětrala jsem. Zdálo se mi, že je tu trochu cítit plíseň, ale zavinila to sklenice jeřabin, která zkvasila a pak se rozletěla na tisíc kousků. Nejdřív ze všeho jsem musela z podlahy setřít žluklý modročervený nálev – jen taktak jsem stihla uvařit oběd (masové kuličky). Gerlof s dětmi se vrátí pozítří.

Gerlof pochopil, že deníky se týkají doby, kdy měla Ella dovolenou. Věděl, že v době, kdy byl na moři, sem Ella s dcerami často zajížděla. Později, když byla děvčata starší a chtěla s Gerlofem do Stockholmu nebo zůstala v Borgholmu, pobývala Ella na chatě sama. Asi proto ji při psaní deníku skoro nikdy nezastihl.

Četl dál:

Dnes máme 15. května 1957.

Slunce, od severovýchodu foukal dost studený vítr. Holky se odpoledne vydaly na delší výlet na kolech po pobřežní silnici.

Zatímco byly pryč, stala se divná věc. Když jsem stála na verandě a zalévala pelargonie, zahlédla jsem trola z lomu.

Nebo to bylo něco jiného?

V každém případě to mělo dvě nohy, ale pohybovalo se to tak rychle, že jsem zůstala stát jako opařená. Mihlo se to jako stín. V trávě na pastvince zapraskalo, v keřích zašumělo a bylo to pryč. Myslím, že se mi smál.

„Pastvinkou“ Ella s Gerlofem nazývali zarostlou louku u chaty, na níž se před válkou pásly krávy.

Ale co ten trol? Co tím měla Ella na mysli?

Gerlof najednou zaslechl, že za stromy projíždí další auto. Motor ztichl, vrata zavrzala. Rychle schoval deník pod deku. Nedokázal přesně vysvětlit proč, ale cítil jisté výčitky svědomí.

Na zahradu vešel malý, silný sedmdesátník. Byl to Gerlofův přítel John Hagman, který měl na sobě své seprané modráky a světlešedou kšiltovku, kterou nosil v každém ročním období. John kdysi býval Gerlofovým kormidelníkem na Baltu, v současné době měl v nájmu kemp na jižním konci vesnice.

Těžkým krokem přešel trávník a zastavil se u Gerlofa. Ten se na něho usmál a pokynul mu hlavou. John se neusmál – tvářit se šťastně a spokojeně nebyl jeho styl.

„Takže je to pravda,“ řekl. „Lidi řikali, že ses prej vrátil.“

„Ano. Jako ty.“

John přikývl. V zimě byl Gerlofa několikrát navštívit v Domově, sám v té době bydlel v synově malém bytě v Borgholmu. Téměř zahanbeně Gerlofovi vysvětloval, že mu ve vsi byla příliš velká zima a že si tam připadal opuštěný. Johnovi docházely síly a Gerlof to chápal.

„Je tu kromě tebe ještě někdo?“

John zavrtěl hlavou.

„Od začátku roku tu skoro nikdo nebyl. Akorát pár lidí se tu otočilo na víkend.“

„A co Astrid Linderová?“

„Nakonec to taky vzdala a chatu zazimovala… Myslim, že v lednu vodjela na Riviéru.“

„Hm,“ řekl Gerlof. Vzpomněl si, že Astrid, než šla do penze, pracovala jako lékařka. „No jo, asi měla odložené nějaké peníze stranou…“

Na chvíli bylo ticho. Žádné motýly už Gerlof nezahlédl. Naslouchal slabému šumění větru ve stromech a dodal:

„Johne, nevím, jestli tady vydržím.“

„Tady ve vsi?“

„Myslím tady,“ řekl Gerlof a ukázal na hrudník, tedy na to místo, o němž tušil, že v něm sídlí duše, a tím i život jako takový.

Neznělo to tak dramaticky, jak čekal. John jen pokýval hlavou a zeptal se:

„Seš na tom špatně?“

„Ne hůř než předtím,“ řekl Gerlof. „Ale jsem hrozně unavený. Měl bych dělat něco kloudného – truhlařit, natírat, jako jsem to dělal dřív… a místo toho tu jen dřepím.“

John se podíval stranou, jako by mu rozhovor připadal obtížný.

„Pusť se pro začátek do něčeho menšího,“ řekl. „Běž na břeh a obrus člun.“

Gerlof si povzdechl.

„Vždyť je celý děravý…“

„Můžem ho dát do cajku,“ namítl John. „Za dva roky tu máme nový tisíciletí, novou dobu. Tý se přece chceš dožít, nebo ne?“

„Snad… Uvidíme, co nám ty nové časy přinesou.“ Gerlof chtěl změnit téma, a tak kývl hlavou k vratům. „Ty, co si myslíš o těch sousedech odnaproti?“

John mlčel.

„Ty je neznáš?“

„Ale jo, viděl sem je. Ale až teď, takže o nich moc nevím.“

„Já taky ne. To víš, jsem zvědavý. Ty ne?“

„Jsou bohatý,“ řekl John. „Pracháči z pevniny.“

„To jistě,“ řekl Gerlof. „Možná bys jim měl říct, že jsi tady.“

„Proč jako?“

„No, mohl bys pro ně třeba něco udělat, něco jim zařídit, než ti zase začnou jezdit lidi.“

„No jo, to by šlo!“

Gerlof přikývl a nepatrně se naklonil dopředu.

„A nechat si za to dobře zaplatit.“

„No jasně,“ dodal John, který v tu chvíli vypadal téměř spokojeně.

7

„Chystáte se tady pobýt několik týdnů? Budete si užívat jarního sluníčka?“ zeptal se mladík z realitní kanceláře Vendely Larssonové, když jí předával klíče a zbývající dokumenty.

„Doufám, že ano,“ řekla Vendela a zasmála se.

Často, když mluvila s neznámými lidmi, se smála nervózním smíchem. Věřila, že ji to na ostrově přejde. Nyní by se toho mělo změnit hodně.

„To je skvělé,“ řekl mladík. „Vy tu vlastně prodloužíte turistickou sezonu. Budete skuteční pionýři. Ukážete lidem z pevniny, že klidu si člověk může na Ölandu užít déle než jen těch několik letních týdnů!“

Vendela přikývla.

Užít si klidu? To bude samozřejmě záviset na tom, nakolik se ona sama dokáže uvolnit, jak se tu bude cítit Max a jestli se mu podaří dokončit kuchařku.

Max právě stál ve vytopené garáži a umýval auto houbou – nechtěl, aby na něm zůstala jediná kapka krve. Od té doby, co sem s Vendelou přijeli, se o tom, k čemu došlo tam na silnici, sice ani slovem nezmínil, zato se kolem něho neustále jako kyselý zápach vznášela zlost.

Makléře se musela ujmout Vendela, která dělala všechno pro to, aby se ve studeném větru netřásla zimou. Byl večer, slunce už zapadlo do průlivu a odneslo s sebou veškeré teplo. Raději by to vyřídila uvnitř domu.

Stmívalo se a makléř se zadíval na sousední vilu na jihu a na malý domek, který se nacházel jen asi sto metrů severněji.

„Báječné místo,“ řekl, „opravdu báječné. Sousedy máte tak akorát daleko – ani moc blízko, ani příliš daleko. A mezi vámi a pláží už nejsou jiné pozemky… Když se ráno budete chtít vykoupat, stačí projít kolem lomu a jste u vody.“

„Ale to nejdřív bude muset roztát led,“ poznamenala Vendela.

„To už nebude trvat dlouho,“ řekl mladík. „Málokdy se tu drží tak dlouho jako letos… Zima byla tuhá, v noci bylo někdy i minus patnáct.“

Vedle makléře stál o hlavu menší muž v montérkách, stavbyvedoucí. Kývl hlavou a řekl Vendele:

„Ozvěte se, kdyby se vyskytl nějaký problém.“

Byla to jeho první a zároveň téměř poslední slova, která toho večera s Vendelou prohodil. Oba muži se chystali k odjezdu.

„Dbejte na dobré sousedské vztahy,“ zněla poslední rada, kterou Vendele makléř dal, když si s ní potřásal rukou. „To je zásadní pravidlo, na které majitele vil upozorňuji.“

„Se sousedy jsme se ještě neseznámili,“ řekla Vendela a opět se zasmála.

Když se pak vrátila do domu, Alois se s námahou zvedl z košíku na slabé nohy a zaštěkal. Že přišla jeho panička, podle všeho neviděl; možná začal ztrácet i čich.

„Ally, to jsem já!“ řekla Vendela a pohladila ho.

Ve větru před domem si připadala tak trochu bezbranná, nechráněná, ale ve vile na ni nikdo nemohl. V novém domě se jí líbily čisté plochy – všechno bylo nové, ve skříních a v podkroví nebyly žádné zbytečnosti. Nebyl tu sklep, který je třeba uklízet.

Zamyslela se nad tím, co jí řekl makléř o sousedech, a najednou ji něco napadlo: co kdyby s Maxem zorganizovala pro lidi ze vsi příští týden večírek, na kterém by se všichni blíž poznali? Pro ni samotnou by to navíc mohl být trénink, jak se cítit přirozeně mezi větším množstvím lidí.

Večírek, to není špatný nápad. Vendela se přitom ve skutečnosti nechtěla setkat se sousedy, ale s vílami.

Kdysi dávno se na planinu vydal jeden lovec, vyprávěl Vendele jednou večer otec. Chtěl lovit zajíce a bažanty, ale místo toho se tam setkal se svou životní láskou. Lovec už od té doby nebyl takový, jaký býval.

Když jí otec začal vyprávět pohádku o vílách z planiny, bylo Vendele šest nebo sedm. Nikdy na ten příběh nezapomněla. Nyní si pořídila poznámkový blok, aby si do něj zapsala nejen toto vyprávění, ale také všechno ostatní, co se o vílách od té doby dozvěděla.

Potom by ji klidně mohla vydat, čtenáři by to snad i ocenili. Jestliže se všechny manželovy knihy na téma ‚jak být úspěšný‘ staly tak populární, proč by ona nemohla vydat knížku o svých setkáních s vílami? Posadila se s blokem do velké světlé místnosti s verandou orientovanou k lomu. Max pokračoval v práci v garáži.

O tom, že napíše vlastní knihu, začala Vendela uvažovat už loni, kdy bylo rozhodnuto, že si s Maxem koupí pozemek ve Stenviku. Než zajeli na ostrov, pořídila si blok, ale Maxovi o svých úmyslech nic neřekla. Když si ho později všiml, tvrdila mu, že je to její deník. Byla to lež – Vendela neměla nic, co by o sobě chtěla napsat. Prošlo jí to. Max jí uvěřil a nežádal, aby mu blok ukázala. Mohla tak dál pokračovat v psaní o vílách; pokaždé napsala několik stran.

Právě začala líčit Henryho příběh – přesně tak, jak si ho pamatovala:

Lovec na planině došel daleko, ale toho dne tam žádnou drobnou zvěř ani ptáky neviděl. V dálce zahlédl jen vysokého, štíhlého jelena, který zůstal stát, jako by čekal, až k němu přijde blíž. Jelen se pak otočil a rozběhl se k obzoru.

Lovec se za ním pustil travinami se zvednutou zbraní v ruce. Přestože lovem strávil několik hodin, ke své kořisti se už nepřiblížil ani o píď. Pomalu se k ní začal přibližovat teprve tehdy, když se slunce sklonilo k západu a nastal večer. Zvedl zbraň.