František Niedl

ČTVRTÝ KRÁLŮV PES

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© František Niedl, 2006

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2006

ISBN 978-80-243-5030-1

I.

Slepičí kvok, kvok přešlo v hrdelní, chraplavé a pohoršené kvóóó! O to se postarala noha obutá ve škorni z tvrdé kůže, když nakopla tohoto nic netušícího kura. Slepice prolétla vzduchem mezi stoly a otevřenými dveřmi až na dvůr, za což byl majitel oné škorně odměněn srdečným smíchem a pochvalnými výkřiky.

Dřevěná podlaha, tu a tam posetá čerstvými i staršími slepičinci, s velkými vybouleninami suků, připomínajícími klouby stižené pakostnicí. Těžké lavice a ještě těžší stoly. To proto, aby dlouho vydržely, ale hlavně proto, aby nebylo snadné je při občasných půtkách lehce zvednout a použít jako zbraň.

Ta hospoda byla uprostřed lesů, ale měla dobrou polohu mezi Prahou a Berounem, blízko pyšného Karlštejna a cestou na Křivoklát nebo Žebrák. Jmenovala se U Skopové hlavy a hostinského panděro svědčilo nejen o dobrém bydle, ale i o tom, že jeho hospoda bývala málokdy prázdná.

Toho dne na konci července léta Páně čtrnáctistého hřálo slunce přesně tak, aby si hostinský i jeho pomocnice neměli čas ani na chvíli sednout. Bylo zde plno kupců, kteří pili pivo. Jejich vozy stály vypřaženy před hospodou a pacholci se starali o koně, které předtím odvedli k napajedlu do stínu stromů. Z ozbrojeného doprovodu zůstali na stráži jen dva muži, ostatní se posadili ke stolu sousedícímu se stolem jejich pánů. I oni pili pivo. Tato pětice mužů, jejichž šat napovídal, že společensky patří někam mezi měšťany či nižší šlechtu, pila víno a na prkýnkách před sebou měla studenou zvěřinu a v ošatce uprostřed nakrájený chléb. A kromě dobré nálady ještě misku nakyselo naložených hub.

„Hej, hostinský!“ zakřičel ten, který před chvílí nakopl slepici. „Ta tvoje slepice nechala na mojí botě něco velmi nepěkného. Mám to brát jako neúctu tohoto domu k mé osobě?“ Postižený zvedl nohu se znečištěnou škorní a ostatní propukli opět v bujarý smích.

„Ó ne, urozený pane,“ zaúpěl hostinský, buď skutečně zoufalý, nebo dobře v této improvizované komedii hrající herec. „Háto! Kde jsi, ty nemehlo? Nevidíš, že slepice nám pokálela hosta?“

Háta se vzápětí vynořila s hadrem, vypadajícím, jako by s ním předtím někdo utíral zadky vepřům. Jala se velmi důkladně čistit tu zneváženou botu. A jak čistila, div jí z volné jupky prsa nevypadla. „Dobře čistíš“ křičeli hosté a zase se smáli. Ale když se utíranému začalo zdát, že kus toho smíchu ulpívá i na něm, vytrhl svou nohu z Hátiných rukou a kopnutím tu poněkud prostoduchou dívku povalil na zem. Jak se Háta převrátila na záda, vyhrnula se jí sukně a z ní vyklouzla nejen bílá a poněkud špinavá lýtka, ale i tlustá stehna a dokonce i něco víc, než bývá obvykle vidět za bílého dne uprostřed šenku. A teď už se smích změnil v ryk a mnozí měli co dělat, aby se samým smíchem neudávili. I stařena, která tam byla posluhovačkou, se smála hýkavým smíchem, při kterém otvírala hubu podobnou černé díře, ze které cenila všechny své tři zuby. Při tom smíchu se otřásala tak, že její hubená, několika hadry svázaná postava hrozila rozpadnutím.

Jen dva lidé se nesmáli. Seděli každý zvlášť u menších stolů. Jeden byl starší muž s šedivou, pečlivě zastřiženou bradkou, v jezdeckých botách, v lehkém rozepnutém kabátci, zpod kterého vykukovala halena z toho nejjemnějšího plátna. Bohatě zdobený pás s mečem v pochvě visel na opěradle jeho židle. Ten muž měl na nohou těsné přiléhavé nohavice, jaké v té době nosila většina mužů. To, že jeho nohavice byly každá jiné barvy, nebylo sice neobvyklé, ale už ne samozřejmé. Muž sedící u druhého stolu byl jakoby jeho opakem. Byl mladý, asi pětadvacetiletý, tvář bez bradky, ale několik dní neholenou, šat jezdecký, ne úplně laciný, ale zanedbaný a nesoucí jakousi pečeť cizokrajnosti. Kabátec měl jen u krku trochu rozepnutý a na zapnutém pásu visel vlevo meč a vpravo byla pověšena dýka. Za zády v koutě stál o stěnu opřený luk. Na opěradle židle visel řemen s toulcem a šípy. A ještě něčím se od ostatních ti dva lišili. Oba pili bílé víno, starší muž měl před sebou rybu a mladší pečené kuře.

Jeden z kupců si odešel na dvůr ulevit a jeho počínání bylo provázeno zvuky, po nichž se hospodou rozléhala další salva až nezřízeného smíchu. Když se muž vrátil ze dvora zpátky, tvářil se triumfálně jako César, kterému je vzdáván hold po tom nejskvělejším vítězství, jakého kdy dosáhl.

Muž s bradkou využil nastalého všeobecného veselí a přivolal si hostinského. Když se ten k němu sklonil, řekl mu potichu: „Do půl hodiny všichni z této jizby vypadnou.“

„Ale pane!“ snažil se protestovat ten otylý muž, ze kterého tekl pot.

„Venku jsou také stoly a lavice, tam můžou sedět se svými pacholky,“ řekl nesmlouvavě.

Pak kývnutím ruky přiměl toho dobrého muže, aby ještě jednou překonal velikost svého břicha a ohnul se. Když mu potom zašeptal něco do ucha, hostinský se s poklonami vzdálil.

Muž s neoholenou tváří dojedl, kosti vysypal na podlahu, kde se na ně vrhli hned dva nedočkaví psi, kteří se vzápětí začali rvát. A když se ten větší zakousl druhému do ucha, vyběhl poražený s jekotem na dvůr a vítěz sežral s neobyčejnou rychlostí to, co ještě zbylo na podlaze.

„Ječí jako mladý Ješek Tas, když mu dávali hlavu do oprátky,“ zavtipkoval jeden z mužů, kteří, jak již bylo řečeno, mohli být zrovna tak bohatými měšťany jako nižšími šlechtici.

Tentokrát se zasmáli jenom ti, kteří seděli s tím vtipálkem u stolu, ale ostatní už jejich veselí nesdíleli. Nikdo nevěděl proč, snad proto, že poznámka nebyla vtipná, snad proto, že se najednou pod začouzeným stropem začalo vznášet něco, co nedokázal nikdo definovat. A možná i proto, že bylo podvědomě vypuštěno něco, co nejde vrátit a co neodvratně uvádí do pohybu sled událostí, které by nemusely za jiných okolností vůbec nastat. Možná však, že všechno bylo už stejně dané.

„Ty jsi znal, pane, Ješka Tase z Boru?“ zeptal se muž v poněkud cizokrajném oděvu a neholenou tváří jen jakoby mimochodem, bez valného důrazu. V tom hlase však bylo něco, co donutilo ostatní ztichnout a tázaný muž znejistěl.

„Ne příliš, ale byl jsem při tom, když oba, mladého i starého věšeli.“

„Nevěděl jsem, že berounští caletníci, pláteníci a kupci mohou v tomto království popravovat rytíře,“ odpověděl cizinec nezměněným tónem.

„Byli to výtržníci, rváči a zloději. Jeden lepší než druhý,“ přidal se další z pětice. „A dávno patřili katu,“ dodal sebejistě a na důkaz svého pohrdání si odplivl na zem.

„Snad mohli být alespoň sťati.“

„A proč?“ vmísil se podrážděně a bojovně do rozhovoru muž, který předtím nakopl slepici.

„Protože takhle Berounští urazili, možná, to připouštím, nevědomky, celý jejich rod.“

„My kálíme na jejich rod!“ vykřikl ten úspěšný bojovník se slepicí. „A na každého, kdo by se jich chtěl zastávat.“

„Prý už se někdo našel a přibil na brány Berouna opovědné listy,“ poznamenal cizinec a na jeho tváři se mihl neznatelný úsměv. Ale možná to byla pouze křeč lícního svalu.

„Toho bude hořce litovat, ten spratek pekelný. Jen kdyby se mi postavil!“

„A kdo, smím-li se ptát? Tvůj skřivánek v nohavicích? A dlouho-liž nestál?“

Mnozí se zasmáli, většinou ti prostoduší. Ale pak smích utichl. Starší muž se šedivým upraveným vousem se nezasmál ani jednou a doposud nehnul ani brvou.

„Provokuješ, pane?“ vyskočil potrefený a prudce popošel do středu místnosti. „Naši čest chceš pošpinit?“

„To myslíš tvou, nebo i těch, kteří jsou s tebou? Když mluvíš v množném čísle. Nebo jsi nějaké veličenstvo?“

„Myslím nás všech, Berounských. A kdo jsi ty, co na nás pliveš takovouto slinu? Hnusnou a lepkavou, co vyplivla tvá nevymáchaná huba.“

„Já jsem ten, kdo přibil ty listy, když se ptáš, vzácný pane.“

Nikdo se nepohnul, ani ten, co stál uprostřed místnosti. Jen starší muž s bradkou se poprvé jediný usmál, jen jakoby na potvrzení svých předešlých myšlenek a úvah.

„Chceš i mne zákeřně zmordovat?“

„Zákeřně mordují ti, co chodí po temných stezkách a útočí ze zálohy. Ale ty máš možnost obhájit svoji čest. Jsi jistě statečný, sám jsem viděl, jak sis poradil s tou zběsilou slepicí. A máš zde přátele. Pět na jednoho! Když mne zajmete nebo zabijete, budete doma hrdinové. Báby budou brečet, dětem se bude o vás zdát a ctnostné panny vám budou samy skákat do postelí. No jen považte! A jak málo k tomu stačí.“

„Ty hubo nevymáchaná!“ vyskočili teď od svého stolu i další čtyři hrdinové.

Svištivý zvuk způsobený prudkým vytažením meče z pochvy byl následován dalšími.

Neznámý muž odstrčil nohou těžkou židli a než stačil přeletět zlomek okamžiku, držel v pravé ruce meč a v levé dýku. Vrhli se něho skoro současně. Ale dva byli přece jen rychlejší, a proto také zemřeli první. Jeden s dírou v těle přesně v místě, kde končí žebra a druhý s proříznutým hrdlem. Další tři poněkud zaváhali, ale pak zaútočili s ještě větší urputností. Neznámý muž bojoval s lehkostí připomínající taneční kroky. Pak zůstali už jenom dva, z nichž jedním byl i jeho vyzývatel. Ten se vzrůstající nervozitou chtěl boj rychle ukončit a dopustil se chyby začátečníka, na jejímž konci zůstal ještě chvíli stát, napíchnutý na protivníkův meč, s výrazem překvapení a trpkého poznání. Pak se sesul k zemi. Poslední z pětice ustoupil o pár kroků s vědomím, že teď zůstal sám. Rozhlédl se kolem sebe, jako by hledal pomoc, ale ta odnikud nepřicházela.

„Můžeš ukončit boj a odejít – nebudu tě pronásledovat. Pro svou čest jsi učinil dost,“ pronesl neznámý muž.

Oslovený však s výkřikem „Táhni do pekel!“ vyrazil vpřed. Jeho protivník si sotva postřehnutelným pohybem přehodil v rukou obě zbraně. Mečem, který teď držel v levé ruce, odrazil útok, skoro baletním krokem učinil půlobrat a dýkou prořízl pátému hrdlo.

Nikdo se nepohnul a ticho bylo téměř absolutní. Zdálo se, jako by i mouchy odlétly ven. Náhle se však vše rychle změnilo. Na dvoře se ozval dusot kopyt a ržání prudce zastavovaných koní. Muž s bradkou jako by se náhle probudil a rychle spěchal ke dveřím. Než však došel do půli cesty, vešel do dveří velmi elegantně, až výstředně oděný šlechtic, následovaný svojí suitou. Rozhlédl se kolem a pak se zastavil pohledem na muži s bradkou.

„Co se zde přihodilo za jatka, pane Králíku? Měls mi přichystat klidné a pohodlné odpočinutí s chutným jídlem. A co vidím?“

„Došlo zde k boji, odpusť, Milosti. Nedalo se tomu zabránit a všechno se seběhlo před pár minutami.“

Při slově „Milosti“ to v šenku jen zašumělo, lidé vstávali a začali se uklánět, mnozí padli na kolena. Král jako by poněkud roztál při tom projevu neokázalé a upřímné úcty. Blahosklonně pokynul svým poddaným a znovu se podíval na pana Králíka.

„Kdo s kým bojoval?“

„Tito,“ ukázal pan Králík na mrtvé, „a tamten.“

Král se neotočil za oním označeným, ale jistě ho viděl svým periferním viděním. Barva v jeho obličeji se začala měnit a kdo jej znal, věděl, že se blíží jeden ze záchvatů jeho příslovečné zuřivosti. „Učiním přítrž tomu, aby si v mém království dělal každý, co se mu zlíbí!“ zakřičel tak, až mu na krku nabíhaly žíly. „Pověsím každého, kdo nebude respektovat králova nařízení!“ Pak se teprve otočil na neznámého: „Z tvých zbraní, které jsi neodložil ani v přítomnosti svého krále, ještě kape prolitá krev. Jak se opovažuješ?!“

Muž se mírně uklonil. „Rád se podvolím královskému soudu.“

„Soudu?“ vybuchl král. „Na prvním stromě budeš viset!“

„V tom případě, Milosti, pakliže musím zemřít, dovol, abych si způsob odchodu z tohoto světa vybral sám. Ty zbraně mi bude muset někdo vzít a přitom jistě zemře pár dalších tvých lidí. A doufám, že osud bude ke mně milostivý a dopřeje mi, abych s nimi odešel i já.“

„Jestli si přeješ tohle, ztrestám tě sám. Nebo si snad troufneš pozvednout zbraň i vůči svému králi?“ V záchvatu nepříčetného vzteku vytrhl král svou dýku a vrhl se k tomu troufalci. Ten nechal zbraně svěšené. Když už se zdálo, že osud onoho muže je zpečetěn, skočil mezi oba pan Králík. A přestože si byl velice dobře vědom královy prchlivosti a toho, že teď sám balancuje na pokraji smrti, uchopil jeho ruku s dýkou a něco mu naléhavě šeptal do ucha.

Najednou nastala ona proměna, která byla u nevyzpytatelného krále tak častá. Do obličeje se mu začala pomalu vracet jeho normální barva a napětí v jeho těle pomalu polevilo.

„Poděkuj panu Králíkovi,“ pohlédl král na cizince. „Právě ti zachránil život – alespoň pro teď. Dostane se ti řádného soudu. A teď odhoď ty zbraně!“

Pan Králík si hlasitě oddechl, jako by si teprve teď uvědomil, na jak tenké niti ještě před kratičkou chvílí visel i jeho život. Neznámý muž se ještě jednou lehce uklonil králi, neodhodil však svoje zbraně na zem, jak se od něj požadovalo, ale položil je opatrně, skoro s láskou, na stůl. V mžiku byl svázán a něčí ruce se chopily jeho zbraní.

„Opatrně s nimi,“ řekl muž, „jsou vzácné.“ Vzápětí dostal do týla ránu něčím tvrdým, zřejmě jílcem svého vlastního meče. Otočil se, aby si zapamatoval toho statečného muže, protože v takových chvílích se nejlépe pozná, kdo je kdo.

Byl vyvlečen na dvůr a za spršky ran a kopanců odveden ke stájím, kde byl přivázán k železnému kruhu. Zkrvavený se díval před sebe. Neměl si na co stěžovat. Král mu slíbil řádný soud, nikoliv řádné zacházení až do jeho konání.

„Nechám vyklidit šenk, Milosti,“ snažil se ujmout svých povinností pan Králík.

„Ne, nebudu přece stolovat v té katovně. Jen ať tam sedí ti, co nečinně přihlíželi onomu představení, my se usadíme u stolů venku, pod kaštany.“

Společnost usedla do stínu stromů. Páni byli většinou výstředně odění, jako by měli jedinou starost, kdo z nich bude větším švihákem. Zdálo se, jako by hlavně podle těchto atributů král Václav IV. uděloval výnosné úřady a odměňoval své milce. Z oblečení se však nedalo usoudit, z jak vysoké šlechty kdo pochází. Bylo však všeobecně známo, že se Václav obklopuje hlavně příslušníky nižší šlechty, jako by se podvědomě bál mocných pánů, a proto je jen s neochotou a většinou jen pod nátlakem pouštěl k rozhodujícím úřadům v zemi. Ne, nikdy nezapomene na Panskou jednotu, na jed, kterým ho chtěli sprovodit ze světa, na potupné zajetí a vláčení po jejich hradech. Příběnice, Krumlov, Vilperk u Lince…

Král nezapomněl, ale zatím mohl jen bezmocně zatínat pěsti. Jindřich z Rožmberka, Vilém z Landštejna a hlavně ten zpupný Ota z Bergova. Ten také vedl lidi, kteří jej zajali. Kdyby aspoň Lucemburkové drželi pohromadě! Nespolehlivý a věčně nenasytný Jošt, markrabě moravský. A Zikmund! O jeho korunu usiluje a přitom nebýt Václava, sám by o svoji uherskou přišel. Ani nechce vzpomínat na to, když udatní příslušníci Panské jednoty na Karlštejně zavraždili čtyři z jeho nejbližších z královské rady a pak tento akt vydávali za nezbytný v zájmu ochrany samotného krále. Pak se sami dosadili do královské rady a on mohl jenom mlčet a skřípat zuby. I tehdy stál Zikmund proti němu – parchant jeden ryšavý! Je mu z nich na zvracení. Všichni se rvou jako divocí psi o ohryzanou kost. Jen ten Jan Zhořelecký stál poctivě na jeho straně. Nejmladší z Lucemburků. Statečný a bohužel už mrtvý. On jediný se tehdy postavil se zbraní v ruce na jeho stranu. Sice se od Václava nedočkal velké pochvaly, spíš naopak, neboť ve finanční tísni sáhl na korunovační klenoty a musel je zastavit. Ale to už je pryč. Ten jediný byl… Komu má nyní on, Václav, věřit? Ne, lépe je mu mezi rytíři a zemany. Ale i mezi prostým lidem. Je mezi ním a jimi dostatečný odstup, než aby mohl někdo z nich pomýšlet na to, co patří jemu, Václavovi. Okrádají ho, ovšem. Všichni přeci kradou a všichni chtějí víc. Ale on se mezi nimi cítí bezpečněji než mezi vysoce postavenými pány. Protože všichni ti, co jsou kolem něho, ví, že kdyby padl on, padnou i oni. Král pohlédl na svého zajatce. Ten má alespoň čest, pomyslel si. A zdá se, že i odvahu. No dobrá, dostane se mu soudu, možná i spravedlivého. To bude záležet na tom, jakou bude mít on, král, náladu. A jaké budou okolnosti.

Číše co chvíli vyletí do výše. Král dostává dobrou náladu. Nebude teď myslet na království, ani na Římskou říši. Ostatně odtud většinou přicházejí špatné zprávy. Král zamával na minesengra, který, jako by byl již dávno připraven, hmátl do strun. Měl vysoký, ale příjemný hlas, až by se mohlo zdát, že je kleštěnec. Ale to určitě ne. On sám, Václav, jej viděl muchlovat se kdesi v besídce se sličnou pannou.

Zajatce si už nikdo nevšímal. Ten seděl na zemi, zády opřený o stěnu ze zčernalých trámů, se zvednutýma rukama uvázanýma k železnému kruhu. Po zaschlé krvi v obličeji mu lezly mouchy. Občas škubl hlavou, mouchy na chvíli odletěly, ale vzápětí se vrátily na původní místo. Chovaly se stejně jako lidé, protože nejlépe se ubližuje tomu, kdo se nemůže bránit.

Od rozjařené společnosti se oddělil tvor, který byl jen málo podobný lidské bytosti. V ruce měl hliněný džbán. Ten člověk, protože to opravdu člověk byl, měl dlouhé ruce a nohy jakoby pavoučí, ale silné. Tělíčko krátké, s vystouplým hrudníkem a hlavu připomínající hrušku postavenou na stopku.

„Přinesl jsem ti vodu,“ řekl sametovým hlasem, který se k jeho vzezření vůbec nehodil. „Nebo nám tady umřeš žízní ještě dřív, než tě náš kmotr, milostivý král, nechá popravit.“

Vězeň pil lačně, až mu přebytečná voda stékala po bradě. Když na chvíli přestal, aby se mohl nadechnout, zeptal se: „Rád se díváš na popravy?“

„Ne, ale viděl jsem jich dost,“ odpověděl ten podivný člověk. „A některé, aniž by jim předcházel soud.“

Když se vězeň dostatečně napil, vytáhl ten podivný tvor odněkud kus hadříku, lil na něj zbylou vodu a umýval vězni krev z obličeje.

„Kdo jsi?“ zeptal se vězeň.

„Kadrnožka, králův šašek.“

„Nevypadáš moc vesele.“

„Šašci nebývají veselí. To bývá jen maska.“ Pak vzal džbán a beze slova odešel.

Ještě brzy odpoledne, když už se slunce trochu sklonilo, se společnost zvedla a vyrazila na cestu. Vězeň dostal svého koně a mohl si otloukat zadek o své sedlo. Ruce mu nechali svázané a svoje zbraně také neviděl.

II.

Kobka s trochou slámy, plesnivý chléb, ale čerstvá voda. Ruce rozvázané, noc.

Věděl jen, že jsou na Karlštejně, na jednom z králových oblíbených hradů. A nejoblíbenějším hradu Václavova otce, císaře Karla. Byla pravda, že Václav měl raději Křivoklát nebo Žebrák, ale tady se cítil nejbezpečněji.

Uběhl den a pak ještě jeden. Občas bylo slyšet dunění koňských kopyt, večer zněl smích, povykování a zpěv.

Třetí noc. V zámku zarachotil klíč a za žalářníkem bylo vidět ve svitu louče dva ozbrojence.

„Pojď,“ pokynul mu žalářník.

„Bude soud?“ zeptal se vězeň.

„Kdoví,“ ušklíbl se žalářník. „Někdy bývá tak rychlý, že než si všimneš, jestli vůbec začal, už visíš.“ Oba ozbrojenci se rozřehtali.

Schodiště, chodby a průchody, pak konečně hlavní palác. Nejdou tedy na nádvoří, kde… ale v noci se většinou nepopravuje, to spíš ráno, aby odsouzený viděl rozbřesk dne s východem slunce a mohl si uvědomit, o co všechno přijde – navždy.

Velká komnata s dlouhým dubovým stolem a gobelíny kryjícími hrubé zdi. Až příliš velká pro dva lidi… ne, tři. Ten třetí seděl na směšné napodobenině královského trůnu, který byl postaven v koutě. V pravé ruce držel ozdobenou kost z prasečí nohy, která měla snad napodobovat královské žezlo. Tím podivným tvorem byl králův šašek Kadrnožka a tím směšným žezlem důstojně kynul příchozímu. A ještě něco tu bylo živého. V temném stínu stolu se něco pohnulo a také se odtud ozývalo hluboké vrčení. Leželi tam tři obrovští psi. Opravdu pozoruhodná společnost. O tom, že společnost byla nedávno ještě větší, svědčily nedopité, občas převrácené poháry a mísy se zbytky jídla.

Ti muži u stolu nebyli nikdo jiný než král Václav a muž s bradkou, kterého si příchozí pamatoval z hostince.

Král měl sklopenou hlavu, a tak mu v obličeji ležel stín. Vězeň nerozeznával jeho rysy, a proto nemohl poznat, v jaké je náladě. Náhle však král hlavu zvedl a pronikavě se na něj podíval. „Nuže přistup, statečný reku,“ králův jazyk byl těžký a svědčil o nemalém množství vína, které asi ten večer okusil. „Pověz nám, kdo jsi, odkud přicházíš a koho hodláš ještě v mém království zabít? A mluv pravdu a nechvátej, noc je ještě mladá a nám se ještě nechce spát. Nebude-li se mi však tvoje řeč líbit, sejdeme o pár pater níž, kde vzbudíme zdatné popravčí pacholky, kteří budou nevrlí, že jsme ukrátili jejich spánek, a zeptají se tě jinak. Pomocí palečnic či přiložením ohně k boku.“

Zpod stolu se ozvalo zavrčení. „Ticho, Césare!“ okřikl psa král. „Vidíš,“ pohlédl na muže stojícího před ním. „I César je dnes nějak neklidný, možná bychom nemuseli sestoupit ani do katovny.“

„Jsem Hynek Tas z Boru.“

„No výborně!“ přerušil ho král. „Ale to už jsme si zjistili. Pokud jsi tentýž, kdo přibil Berounským na vrata opovědné listy.“

„Tentýž, Milosti.“

„A proč?“

„Zmordovali mi otce a bratra.“

„Sami byli mordýři a lapkové a navíc měli tu drzost jet do Berouna chlastat. A když byli v krčmě dopadeni, stačili ještě zabít dva lidi a tři zranit a zmrzačit.“ Král si odfrkl a mocně se napil z poháru.

„Ano, Milosti. Ale to ještě neznamená, že je museli pověsit. Mohli je stít, jak náleží lidem šlechtického stavu. Tím, že jim dali Berounští oprátku, urazili i mne. Neměl jsem jinou možnost, než jim opovědět.“

„Ó, oni ho urazili!“ král bouchl do stolu. „A že tys urazil svého krále, o tom jsi nepřemýšlel?“

„Jakže?“ Hynek Tas přešlápl z nohy na nohu. Podíval se nejdřív na krále a pak na pana Králíka sedícího vedle. Ten jen na souhlas kývl hlavou.

„Beroun je královské město a tím, žes opověděl jemu, opověděl jsi svému králi. Jistě uznáš, že nemám jinou možnost, než tě ztrestat.“

„Jistě, Milosti, za to se omlouvám. Nevěděl jsem… v žádném případě jsem nechtěl Tvoji Milost urazit.“

„Nepředpokládáš snad, že takováto omluva stačí k tomu, aby ti tvůj král udělil milost, že?“ Václav se chtěl napít, ale zjistil, že jeho pohár je prázdný. Chvíli se díval skoro až nešťastně na jeho dno, ale to už byl pan Králík na nohou, aby svému pánovi posloužil.

„Ne.“

„Co ne!?“ vyštěkl král. Ale ten výkřik byl, zdálo se, již bez zloby, jen s chutí druhého potrápit.

„Nepředpokládám,“ odpověděl Hynek Tas, těžko překonávaje sucho v krku. Nejraději by také hmátl po poháru, ale to by ho král dal nejspíš rovnou nabodnout na kůl.

„To je málo! Musíš říct, že kdybys to věděl, tak by ses takového činu, opovědět královskému městu, nikdy nedopustil.“

Na to už Tas neodpověděl. Ač nechtěl, nedalo mu to, musel se dívat do kouta, kde Kadrnožka při každém královu slovu mával do taktu prasečí kostí jako nějaký dirigent.

„Já tě vidím, ty spratku!“ zakřičel král přes rameno. Ač se tím směrem nepodíval, věděl, co šašek asi za jeho zády dělá. „Ani nevím, proč něco takového, jako jsi ty, živím.“

„Protože každý král, tebe nevyjímaje, kmotříčku, potřebuje zrcadlo. Aby ve své božské prozřetelnosti a neomylnosti nezašel příliš daleko. Až tam, kde je už jenom sráz a hluboká propast. A k tomu slouží šaškové, můj pane. Protože každému jinému, kdo by ti řekl do očí taková slova, bys nechal useknout hlavu.“

„Jedeš!“ odbyl ho král. „Asi jako tady tomu, co stojí přede mnou, jestli neřekne, co chci. Protože on není šašek, aspoň si to myslí, a proto nemůže říkat králi do očí, co chce.“

„Opověděl bych, i kdybych věděl, Milosti. Musel bych.“

„Co to žvaníš, ty blázne! Řekni, co chci, a budeš mít pokoj! Vždyť v tomhle království, ale co říkám v království, v celé Říši římské a na obou papežských stolcích se říká něco jiného, než se potom činí. Aby tě spral ďas s tou tvou rytířkou ctí! Nechceš se snad dožít rána? Nebo se snad chceš podobat mému dědu Janovi? To byl rytíř, pravda. Děravé škorně a díru na nohavicích na zadku, jak celý život neslezl z koně. Ale rytíř, rytíř to byl náramný. A zřejmě i milovník. Vzpomínám, jak o něm vyprávěla Beatrix Bourbonská, jeho druhá manželka a vdova, když jsem se s ní potkal v Lucemburku. Ta pyšná matka mého strýce, též Václava, vévody lucemburského. A jak se tvářila, když jsem ho přiměl, aby podpisem a pečetí stvrdil smlouvu, kterou se vzdává vévodství lucemburského v můj prospěch, pokud zemře bez mužského potomka. A to on zemře, protože má v pytlíku vítr a jeho žena je jalová.“ Král se zarazil, protože i on byl bez potomka. Protože to, co říká teď on, se někde za jeho zády jistě povídá i o něm. „Kde jsi byl zalezlý, že jsi tak hloupý?“

„Skoro dvacet let jsem pobýval ve Vlaších.“

„To jsi byl zalezlý asi v nějaké pěkné díře, protože Vlaši jsou mistři v přetvářce.“

„Máš pravdu, královská Milosti. Dvanáct let v klášteře Santa Capelle u Milána.“

„Tak. A cos tam dělal?“

„Měl jsem se stát mnichem.“

„Ale nestal ses, jak vidím. Šermovat jsi se zřejmě také nenaučil tam. Protože to, jak jsi se oháněl v hospodě U Skopové hlavy, dle slov pana Králíka, se v klášterech většinou neučí.“

„Odešel jsem z kláštera a byl jsem z něho jen pár dní, když mne chytili lidé hraběte Pietra Pelegriniho a odvedli na jeho hrad Castello Nuovo. Tam jsem pobyl tři roky.“

„A cos tam dělal ty tři roky? Mluv! Ať z tebe nemusím dolovat každé slovo.“

„Cvičil jsem se v boji.“

„Co to žvaníš! To je přece hloupost – tři roky. Proč by tě někdo tři roky živil a tys měl za to dobré bydlo? To se přece dělá jinak. Chci-li vést válku, najmu lidi a udělám z nich vojáky. Ti šikovnější v boji přežijí a mohou bojovat dál. To je nejlepší výcvik. Za ty, co padnou, povoláme nové, a ti se učí od těch starých. Je to prosté a levné.“

„Tohle je něco jiného. Je to obchod. Hrabě dostane za každého, koho vycvičí, desetkrát víc, než do něj vloží.“

„To ho snad prodá do otroctví?“

„Ne, někomu, kdo má potřebu být chráněn a kdo si to může dovolit. Vycvičený bojovník musí podepsat smlouvu na deset let a kromě toho dostává mzdu. Pán ho může kdykoliv prodat někomu dalšímu za cenu, která zbývá do konce desetileté služby, nebo za takovou, na jaké se dohodnou. Bojovník se může kdykoliv ze služby vykoupit za stejných podmínek. Tyto podmínky se dodržují, protože pánův život závisí na tomto nebo těchto mužích, kteří jsou mu nejblíže.“

„A jakou má záruku pán?“

„Čest těchto mužů, Milosti.“

„Trochu málo, ne?“

„Z těch, kteří jsou ty tři roky cvičeni, tu dobu přežije sotva polovina. Mnozí zemřou při výcviku, ale mnozí neprojdou nastraženými zkouškami věrnosti, mlčenlivosti, oddanosti, spolehlivosti… a ti jsou také zabiti a nikdo z takových nikdy neopustil Castello Nuovo.“

„Vyhrň si levý rukáv,“ řekl znenadání pan Králík.

Hynek Tas se neznatelně usmál, ale uposlechl. Nad loktem Hynka Tase se objevila spálenina. Když však pan Králík pozvedl svícen a posvítil s ním na Tasovu ruku, objevilo se ve spálenině způsobené cejchem vyobrazení dravčího spáru. Pan Králík kývl spokojeně hlavou. „Mluví pravdu, Milosti,“ řekl, když položil svícen opět na stůl.

„Co ty o tom víš?“ zeptal se král posměšně. V jeho hlase byl však slyšet nezanedbatelný podtón zájmu. „Probírají se snad takové záležitosti ve Vyšehradské kapitule? Že by se snad tvůj ctihodný příbuzný, patriarcha Václav Králík z Buřenic, zabýval místo věcí církevních záležitostmi tohoto druhu? I když, není to tak neobvyklé, ba naopak dost běžné, že biskupové, arcibiskupové a další církevní preláti jsou viděni spíše v brnění na koni a s mečem v ruce než v ornátech klečíce před oltáři a zabývajíce se věcmi duchovními. Ony se také spíše mečem než slovem Božím rozmnožují pozemské statky.“

„Svatá pravda,“ ozval se z kouta Kadrnožka. „Zvláště, když na královských stolcích sedí panovníci, kteří nanejvýš bojují s laněmi čtyřnohými, ještě však raději s laněmi dvounohými. A do poháru neustále hledí, jako by jim někdo slíbil, že tam uvidí Spasitele.“

Král se prudce otočil a mrštil těžkým pohárem do míst, odkud přicházela ta jedovatá slova. Pohár prolétl sotva na dva palce kolem Kadrnožkovy hlavy a zazvonil o zeď za jeho podivným křeslem.

„Ještě slovo, ty skřete, a řeknu Césarovi, aby ti odpověděl za mne. A přines sem ten pohár!“

Kadrnožka seskočil z křesla a poskoky v žádném případě se nepodobajícími chůzi se začal přibližovat ke stolu. Jedním z cípů rozstřižených rukávců se jal s předstíranou podlézavostí a za neustálého uklánění vytírat vnitřek poháru. Pak se začal král Václav IV. chechtat. To byl jeden z jeho příslovečných a nevyzpytatelných přechodů nálad. Pak se podíval na Tase a ukázal ke stolu: „Sedni si a jez, máš-li hlad, pij, máš-li žízeň. Ani nevím, zda tě žalářník Kobza dobře živil, jak se sluší na tak vzácného hosta.“

Tas nečekal na další pobídku a jal se hltavě jíst a pít.

„Neodpověděl jsi svému králi na otázku, nezdvořáku!“

„Ach promiň mi, Milosti, nemám si na co stěžovat. Chléb měl tu správnou dávku plísně a víno bylo zajisté moselské.“

„No vidíš,“ odpověděl král již docela v dobrém rozmaru. „V královských službách ti bude dobře.“

„Ve službách?“ zůstal Tas s kuřecím stehnem na půli cesty k ústům.

Teď vstoupil do hovoru pan Králík. „Doporučil jsem tě. A pamatuj, nebýt toho, že mě ta myšlenka napadla už tam U Skopové hlavy, tvůj život by skončil tamtéž. Nemáš moc na výběr. I tady na Karlštejně máme dobrého popravčího. Do rozbřesku zbývá ještě drahně času a král,“ tu se pan Králík uklonil směrem k Václavovi, „je zatím v dobrém rozpoložení.“

„Když dobře zaplatí,“ odpověděl Hynek Tas panu Králíkovi.

Bylo to neuctivé bavit se o králi v jeho přítomnosti a zároveň tak, jako by tam nebyl. A král okamžitě zareagoval: „Nepřeháněj! Ještě ti hlava nesedí pevně na ramenou. To, že bys mi mohl sloužit, by byla jen jistá forma splátky za život.“

„Můj nebo tvůj, Milosti?“

Teď už se zdálo, že příslovečná kapka přeteče. „Víš, co pravíš?!“ zachrčel král a bělmo jeho očí zkrvavělo.

„Ale ovšem, Milosti. Již jsem se o tom zmínil na začátku. Muži vycvičení na Castello Nuovo se vyznačují naprostou spolehlivostí a oddaností jdoucí až za bezpodmínečné nasazení vlastního života. Ovšem za předpokladu sepsání řádné smlouvy, uzavřené ze svobodné vůle obou stran. Nejsou-li tyto podmínky dodrženy, dostává se sám ten, kdo má být chráněn, do ohrožení života.“

„Dost!“ vybuchl král. Pak se otočil na pana Králíka, ale už mírnějším hlasem pokračoval: „Proč si každý v tomhle království myslí, že si může dělat, co chce? I takový pan nikdo, jako tenhleten, který se cpe mou krmí a kterému přitom visí nad hlavou oprátka. Už se nedivím, proč se Berounští neudrželi a zvěšeli tvého otce a bratra, jestliže byli stejní jako ty.“

„To víš, ty nedovtipný Tasíku,“ ozval se opět Kadrnožka. „Král platí své služebníky málo, protože ví, že zbytek si stejně nakradou.“

Teď zase stihl zlým pohledem Kadrnožku pan Jan Králík. Ale ten si z toho nic nedělal.

Na obzoru začalo svítat. Král se odmlčel a co chvíli se zahleděl do poháru. Z podivného křesla v koutě se ozývalo chrápání.

„Nechť písař zítra, vlastně už dnes,“ opravil se král, „připraví smlouvu. A ty budeš odteď spávat v jednom koutě mé ložnice. Ve druhém bude César, ve třetím Brutus a ve čtvrtém Pilát. A běda ti, jak se někdy pohneš jinak, než k mé ochraně. Smlsnou si na tobě…“

„Tak jako…“ ozvalo se z kouta od probudivšího se šaška. Ale tentokrát rychle zmlkl, když se král k němu prudce otočil. Pozdě si uvědomil, že tentokrát chodí opravdu po velmi tenkém ledě. Protože jakékoliv narážky na podivnou smrt Václavovy první manželky, královny Johanky Bavorské, o níž se říkalo, že byla zadávena královým psem, král Václav nepřipouštěl.

„Jdeme spát,“ zvedl se nyní jako první král na poněkud vratkých, dlouhým sezením a množstvím vypitého vína nejistých nohou. „A půjdeš rovnou se mnou,“ obrátil se na Hynka Tase.

„Neriskuješ příliš, Milosti? Nemáme dosud podepsanou smlouvu,“ připomenul mu Hynek.

„Nestarej se, tvůj král není zbabělec. Nemáš zbraně a jak jsem již řekl: Moji psi by se o tebe postarali.“

Do králových komnat to nebylo daleko. U jedněch dveří na začátku chodby se od nich oddělil pan Králík, ale všichni tři psi a šašek šli dál s nimi. U posledních dveří stála dvojčlenná stráž ozbrojená zkříženými halapartnami, které vztyčila, aby mohl král se svým podivným doprovodem projít. Šašek Kadrnožka zůstal v předpokoji, kde měl již připravený podivný pelech, který se zřejmě přes den dal odstranit. Králova ložnice byla obložena tmavým dřevem a jeho lůžko zabíralo dobrou čtvrtinu její plochy. Každý ze psů se bez jakéhokoliv rozkazu odebral do svého kouta a tam ulehl. Král sebral medvědí kožešinu ležící na truhle a hodil ji do čtvrtého kouta.

„Potom si řekneš, aby ti připravili nějaký slamník,“ řekl král unaveně a protáhl se. Ve dveřích se objevilo páže, které pomohlo svému pánovi se svlékáním.

„Můj otec, slavný císař Karel, by se před spaním ještě pomodlil,“ uchechtl se už z postele král. „Ale my od toho dnes upustíme, ostatně platíme si dost kněží na to, aby to udělali za nás.“

Za chvíli se ozývalo ložnicí mocné chrápání, které vydávali Václav IV., král český, král římskoněmecký etc., a jeho psi. Hynek Tas z Boru ležel na zádech a díval se do stropu. Jako jediný z králových psů nespal. Ještě před pár hodinami byl zakovaný ve vězeňské kobce a teď leží v královské ložnici – i když na zemi.

Zatímco král Václav spokojeně oddychuje na pevném hradě Karlštejně, obklopen svými třemi starými a jedním novým psem, valí se Evropou těžká mračna. Ta se ostatně Evropou valila neustále. Tentokrát to však jsou mračna, která hodlají krále smést z římského trůnu. Říšští kurfiřti již nehodlají dál snášet jeho nečinnost a nezájem o říšské záležitosti. Je pravdou, že většinou dávají přednost slabšímu panovníkovi, při kterém jim zůstávají volná jejich vlastní křídla. Ale Václavova apatie a ignorování hromadících se problémů dosáhlo hranice únosnosti.

A čtyři porýnští kurfiřti připravovali úder, který měl Václava smést. Úder, před kterým ho nemohli ochránit ani jeho čtyři psi.

III.

Na Karlštejně se střídali poslové. Přijížděli z Prahy, Moravy, z německých říšských měst Frankfurtu nad Mohanem, Norimberka, Basileje a dalších, z Říma od papeže Bonifáce IX., ale král se nedokázal odhodlat k jakémukoliv činu, nedokázal totiž ani opustit Karlštejn. O tom, že by se vydal do některého z říšských měst, kam byly svolávány různé sněmy, snad ani neuvažoval.

„Ztrestám je!“ vykřikoval. „Budou hořce litovat!“

„To bys musel vzít do ruky meč, naše Nejjasnější Všeosvícenosti,“ pitvořil se Kadrnožka. „Ale ty nevíš, za jaký konec se drží!“

Tentokrát králův hněv přetekl. Uchopil těžkou židli a hodil ji utíkajícímu šaškovi pod nohy. Ten se zřítil v kotrmelcích na zem. Bylo slyšet prasknutí, a když se šašek postavil opět na nohy, bylo vidět, že mu levá ruka bezvládně visí, a šašek měl tvář zkřivenou bolestí.

„Vidíš, hlupáku!“ křikl na něho Václav očividně již v lepší náladě. „Nemůžeš říct, že jsem tě nevaroval. A tak dopadnou i oni!“ Král sice neřekl, koho tím myslí, ale zřejmě tím myslel všechny.

Čeleď na Karlštejně dál vykonávala svoji práci. Věděla, že hrad byl vždycky královský, a jako by tušila, že to tak i zůstane. To, co se dělo za hradbami, ji nezajímalo. Podkoní, kuchty, děvečky, zbrojný lid, všichni přesně věděli, co mají dělat. Ti, co byli zvenčí, přijížděli a odjížděli. Jen jeden člověk jako by bezcílně bloumal po hradě a hradbách Jen občas zašel do stájí, kde se zdržel o poznání déle než jinde. Byl to Hynek Tas, ale jeho zdánlivě bezcílné bloumání dávalo smysl – seznamoval se s prostředím. Skoro nikdo si ho nevšímal. Snad s výjimkou jediného muže, který přijel se třemi ozbrojenci. Prudce seskočil z koně, opratě hodil jednomu z ozbrojenců a chvátal do paláce. Ten jediný se na Tase podíval pozorněji. Měl pronikavý pohled vycházející z temných a jakoby uhrančivých očí.

Když se Hynek Tas vrátil asi po hodině do králových komnat, málem ve dveřích vrazil do muže s pronikavým pohledem, kterého předtím potkal na nádvoří. Chvíli se zdálo, že ten urozený pán, alespoň podle oblečení soudě, mine Hynka bez povšimnutí. Ten udělal ještě další dva kroky, ale pak se prudce otočil. „Kdo jsi?“ zeptal se povýšeně, zabodávaje do Hynka opět ten svůj pronikavý pohled.

„Nikdo,“ odpověděl Tas nevzrušeně. „A ty, pane?“ dodal skoro prostoduše.

Chvíli se měřili pohledem, ale žádný z nich neuhnul očima.

Nakonec se neznámý muž otočil k odchodu. „Ještě se uvidíme,“ zasyčel ten muž.

„O tom nepochybuji,“ lehce se uklonil Tas. Ta úklona měla však ke skutečné uctivosti daleko.

Když Tas vešel do královy komnaty, stál Václav u otevřeného okna a díval se na okolní kopce hustě porostlé listnatými lesy.

„Ty máš ale dar dělat si z lidí na potkání nepřátele,“ pronesl král přes rameno.

„Asi jako ty, Milosti,“ odpověděl Tas nemístně prostořece.

Králův obličej zvážněl. „Pozor, Tasi! Na takovéhle řeči mám Kadrnožku. Od nikoho dalšího něco takového nestrpím. Dej pozor, abys neuklouzl!“

„Budu si to pamatovat, Milosti.“

„Dobře, to už je lepší.“

„Já jen myslel, když je teď zraněný…“

„Nestarej se. On své šaškárny zvládne i se zlomenou rukou. A kde jsi se potuloval ty? Máš mi být přece neustále nablízku.“

„Musel jsem se seznámit s okolím. Jinak bych nemohl dělat dobře svou práci.“

„A co jsi zjistil?“

„Že pro lidi z Castello Nuovo by nebylo nic těžkého dostat se k tobě a zabít tě, Milosti. Stačili by dva, tři.“

„Tady na Karlštejně? To je směšné!“

„Karlštejn je bezesporu pozoruhodný hrad, který by bylo velmi těžké, možná nemožné získat v boji. Pokud by nebyl vydán zradou nebo vyhladověn. Ale nyní? Každý se tu pohybuje jak chce, téměř bez omezení. Mne tu nikdo nezná a přitom jsem se mohl potulovat po hradě bez zjevných překážek. Jediný, kdo si mne všiml, byl muž, který vyšel právě před chvílí z těchto dveří.“

Král se ušklíbl. „Aspoň vidíš, jak jsem dobře volil, když jsem Zikmunda Hulera učinil svým podkomořím. Mnohým, zvláště mým nepřátelům, leží v žaludku a rádi by ho odstranili. Vyčítají mu tvrdost ve vybírání daní a donášejí, jak se obohacuje na můj úkor. Mnozí by se rádi viděli na jeho místě, aby se mohli obohacovat zase oni. Ale on je nejen schopný, ale i věrný, což jiní bohužel nejsou. Vždycky stál pevně na mé straně, zejména proti Jenštejnovi, kterému nestačilo, že je arcibiskupem pražským a nádavkem ještě královským kancléřem. Jenže Jenštejn chtěl víc! Poroučet svému králi. I skrze toho nepovedeného vikáře Johánka z Pomuku. Ale Huler mu zatnul tipec.“

„Jen ne tak skromně, kmotříčku,“ ozvalo se pootevřenými dveřmi z vedlejší komnaty. „Tys měl na tom přece hlavní zásluhu.“

„Kušuj, příšero!“ okřikl král ten hlas. Ale neznělo to zle. „Mrzí tě, že máš ještě jednu ruku zdravou?“

Pak si král sedl ke stolu. Z kouta vyběhlo připravené páže a nalilo Václavovi pohár. Tomu chlapci mohlo být nanejvýš patnáct let. Měl pružnou postavu a velmi sličnou tvář. Hynek Tas si uvědomil, že ho páže při každé možné příležitosti pozoruje velmi zvláštním, až oddaným pohledem. Pak král ukázal Hynkovi na židli: „Přisedni, ty namyšlený drbane.“

Hynek Tas se na chvíli zarazil, než uposlechl královy výzvy. Páže okamžitě přiskočilo a nalilo po okraj druhý pohár. Přitom se opět zadívalo tím zvláštním pohledem do Hynkovy tváře.

„Promiň, Milosti, ale musím ti opět odporovat. Jsem vlastně ve službě a měl bych být v pití zdrženlivý.“

Král zvedl výhružně bradu. „A už někdy někdo změřil to, kdy už je člověk nezdrženlivý, ty namyšlený rytíři?“

„Nejsem namyšlený, jen jsem se naučil nazývat skutečnost pravým jménem. Je to základní předpoklad toho, abych mohl dělat dobře svou práci.“

„Nemohl bys být diplomatem, ani dvořanem.“

„Nikdo mne o to dosud nepožádal, Milosti, ani o to nestojím. Ale myslím, že by to nebylo tak těžké, jenom bych změnil jazyk.“

Král se zasmál – poprvé srdečně. „Co se jazyka týče: Na to, žes odešel jako dítě z Čech a dvacet let žil ve Vlaších, mluvíš dobře česky.“

„Na tom není nic divného, Milosti. V klášteře se mne ujal mnich, který pocházel také z Čech. Mluvili jsme spolu rodnou řečí, i když se to nesmělo.“

„Proč?“

„Aby se nemohly kout pikle v jazycích, kterým ostatní nerozumí. Mluvilo se převážně latinsky, ale byla povolena i němčina, francouzština, ale mniši četli i v arabštině a hebrejštině. Klášterní knihovna byla plná starých foliantů psaných v těchto jazycích, třeba i v řečtině.“

„Proč jsi tam nezůstal?“

„To nebylo místo pro mne. Dusil jsem se tam. Dokud byl ještě živ můj starý přítel z Čech, šlo to. Hodně jsem se tam naučil. Ale pak jsem čím dál hůře snášel to pohřbení zaživa, ten svět falešné pokory, intrik a malicherností, které v tom mikrosvětě, nahrazujícím normální život, nabývaly rozměrů až neskutečných. Zástupné problémy se stávaly těmi hlavními… Neříkám, že se to týkalo všech. Byli tam mnozí, kteří v ústraní, schováni před světem, našli smysl života v cestě, kterou nastoupili, aby se více přiblížili Bohu. Ale ostatní…“

„A hlavně vám tam scházely ženské!“ zasmál se král Václav. „Bože, nedokážu si představit, že by tohle dokázal někdo vydržet! A nejhůře jsou na tom ti zavření v klášterech. Farář má svou hospodyni, biskupové a arcibiskupové si vydržují milenku nebo hned několik, papež udělá ze svého syna knížete světského nebo církevního… Ne, to si nedokážu představit. Bez žen a koní… To mi připomíná: Viděl jsem tě z okna při tvé kontrole mého hradu. Zdržel jsi se ve stájích nadmíru dlouho. Našels tam snad schované nějaké úkladné vrahy?“

„To ne, Milosti. Ale je tam ustájen také můj kůň.“

„Ano, všiml jsem si ho. Je skvostný.“

„Má cenu nejmíň pěti, kteří stojí vedle něho.“

„To abych se styděl za toho svého, až pojedeš se mnou v mém průvodu.“

„Toho se bát nemusíš, Milosti, tvůj kůň je z nejlepších. Ale potřeboval bych toho svého projet, nesvědčí mu, když tak dlouho stojí nečinně.“

„Řekni podkonímu.“

„Musí to být moc dobrý jezdec, jinak si srazí vaz. Můj Flavius nesnese v sedle každého.“

„Zítra si vyrazíme na hon,“ řekl král Václav skoro až toužebně. „Budeš mít možnost se představit.“

„Díky, Milosti, ale ještě jsem nedostal zpět své zbraně.“

„Třeba jsem si ještě nebyl jistý, jestli mne nebudeš chtít ve spánku zabít,“ řekl zpola škádlivě, zpola vážně král.

„Já umím zabíjet i holýma rukama, Milosti, a je to tiché.“

„Bože, a tohohle člověka jsem si nasadil do vlastní ložnice.“ Pak se otočil na páže: „Stašku, běž k veliteli mého doprovodu, panu Břeňkovi Křenovskému. Ať sem přinese tomuto muži jeho zbraně.“

Král stačil s Hynkem Tasem vypít ještě po jednom poháru, než se ve dveřích objevil šlachovitý Křenovský s vysedlými a silnými lícními kostmi, mohutným knírem a zarudlou jizvou přes obočí. A Hynek Tas, který krále ještě neznal, si marně lámal hlavu tím, jak se může Václav chovat tak bezstarostně a marnit čas s někým tak bezvýznamným, jako byl on, a plánovat zítřejší lov, když jeho království, Římskou říši nevyjímaje, je v takovém stavu, v jakém je.

Křenovský složil svůj náklad na stůl. Nedíval se na Hynka Tase zrovna přívětivě, možná doufal, že mu zabavené zbraně zůstanou, když Tasův život ještě nedávno visel na vlásku. Meč, ne nějak vzácný zdobností, který by laik přešel bez povšimnutí, byl z velice kvalitní oceli a dobře vyvážený. To dýka byla mnohem okázalejší a zdálo se, že je spíše darem, než že by si ji její majitel, snažící se vystupovat neustále nenápadně a neokázale, sám pořídil. Luk byl dlouhý, nejspíše anglický. Toulec byl vyroben z ražené kůže.

„Nezdá se ti, pane Tasi,“ Hynek si všiml, že mu král poprvé řekl pane, „že používání luku je poněkud zastaralé?“

„To je věc názoru, Milosti,“ odpověděl Tas. „Kuše má sice větší průraznost, ale střelba z ní je mnohem pomalejší.“

„Šíp z tvého luku, pane,“ neudržel se Křenovský, „neprostřelí plát brnění ani drátěnou košili.“

„To je sice pravda, pane,“ odpověděl Tas, „ale kolikrát z deseti případů stojíš proti někomu v brnění? Jednou, možná dvakrát. A i tak je v brnění pár míst, která jsou špatně krytá, a když dobře zamíříš, můžeš je trefit.“

„I tak,“ nehodlal ustoupit Křenovský, „není nad kuši.“

„Tak ji přines,“ vybídl Křenovského pln překotného zájmu král Václav. „Zatím tu plýtváte jen jalovými řečmi. Předveďte se svému králi!“

„S radostí, Milosti,“ uklonil se Křenovský a zmizel z komnaty.

Král se vyzývavě podíval na Tase, vida, že jeho čtvrtý pes nesdílí stejné nadšení. „Třeba nejsi takový mistr, jak o sobě tvrdíš.“

Tas přistoupil ke králi. „Milosti, není dobré ukazovat na veřejnosti to, co umím. Snižuje to moje šance, když musím s nepřítelem bojovat doopravdy. I tvoje, Milosti. Protože nepřítel se lépe připraví.“

„Nevytáčej se,“ odbyl ho král. „U Skopové hlavy jsi toho na sebe už prozradil dost.“

„Zdaleka ne, Milosti. Ale chceš-li, abych ze sebe dělal kejklíře jako na jarmarku, prosím, jsem ti k službám.“

Když se Křenovský vrátil s kuší v ruce, přikázal král pážeti, aby otevřelo dvě okna vedoucí do nádvoří. „Vidíte tam tu věž nad první branou naproti?“ ukázal přes nádvoří. „Na každém konci střechy je jedna korouhvička. Jsou jako stvořené pro vaše klání. Až tlesknu rukama, začnete. Vyhraje ten, kdo se třikrát rychleji trefí. Je to velmi jednoduché. Bez jakýchkoliv hádek nás může jeden z vás přesvědčit o své pravdě.“

Šíp z luku i šipka z kuše vyletěly skoro současně. Křenovského střela prorazila plech jedné z korouhviček a zůstala v ní viset. To šíp z luku plechem neprošel, ale korouhvičku roztočil. Než Křenovský dokázal znovu natáhnout a zamířit kuši, zasáhly Tasovu korouhvičku další dva šípy.

„Je dobojováno, pane Křenovský!“ vykřikl král. „Nemusíš mrhat dalšími střelami. Tvůj soupeř byl lepší. Kdybych neviděl, nevěřil bych.“

Pak všichni na králův pokyn usedli ke stolu, jen Stašek kolem nich pobíhal, aby žádnému nevyschl pohár. Král se cítil uvolněně a bylo mu dobře mezi lidmi, kteří byli rodem i svým postavením o několik příček níž než on. A on, Václav, nemusel být stále ve střehu před těmi úskočnými a nadutými českými, ale i ostatními říšskými pány, kteří byli jako dravé ryby, jenom by trhali a škubali a…

„Milosti!“ vpadl bez ohlášení do komnaty podkomoří Huler. „Musíš okamžitě odjet z Karlštejna.“

„Teď?“ podivil se s pohárem v ruce a ještě v dobrém rozmaru Václav. „Vyloučeno. Na zítra jsem již ohlásil hon. Jak by král vypadal, Hulere, kdyby nedržel své královské slovo?“

„Byl zavražděn brunšvický vévoda Fridrich,“ odpověděl Huler se sklopenou hlavou, jako by tu vraždu snad zavinil on sám. Ale možná to byl jen nacvičený postoj, který měl zdůraznit vážnost a tragičnost situace.

„Jakže?!“ vykřikl král. Jeho obličej nejdříve zbělal, vzápětí se však zbarvil do ruda. Teď, v této chvíli, byl král připraven bojovat s celým světem. Žel Bohu, tyto chvíle odhodlání většinou králi nevydržely dlouho. „Fridrich, švagr saského kurfiřta Rudolfa? Kdo se mohl opovážit takové hanebnosti?“ Král byl dobrý herec a těžko kdo mohl odhadnout do jaké míry je jeho rozhořčení upřímné.

„Milosti,“ připomenul se Huler. „Je třeba bezpodmínečně odjet a konat.“

„A kam bych měl podle tebe odjet?“ odvětil král. „Snad na nějaký sněm? Ale na který? Zdá se mi, že v poslední době každý, kdo vyrostl z plen, svolává sněmy. Snad do Frankfurtu, tam jsem vyslal Hubarda z Eltern, správce lucemburského vévodství. Nebo do Mohuče, nebo do Koblence? Všude jsou sjezdy, jak mi píší moji věrní Frankfurtští.“

„Pokud by ses chtěl opravdu na některý vypravit, Milosti, mělo by to být na sněm do Oberlahnsteinu na Rýně, který svolali porýnští kurfiřti. Cítím, že tam odtud vzejde něco neblahého a proti tobě vedeného.“

„Cítíš, nebo víš? Mluv jasně, podkomoří!“

„Milosti, mám neověřené zprávy, že půjde o římskou korunu, tvoji korunu. Musíš odjet alespoň do Prahy. Česká vysoká šlechta je ti tentokrát příznivě nakloněna, mohl bys toho využít.“

„Dobrá,“ odpověděl král po krátkém uvažování. „Zítra.“

„Ale Milosti,“ snažil se protestovat Huler, „možná záleží na každé hodině.“