Vlastimil Vondruška

JMÉNEM KRÁLE

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Vlastimil Vondruška, 2005, 2009

© Mapa Alena Vondrušková, 2005, 2009

© Foto archiv TV NOVA, 2009

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2005, 2009

ISBN 978-80-243-4865-0

Mé ženě Aleně

I. KAPITOLA

Když ráno opouštěl královský prokurátor Oldřich z Chlumu se svým doprovodem staveniště nového královského hradu Bezdězu, bylo nebe zatažené šedivými mraky. Slibovalo déšť, po kterém vyprahlá krajina tolik volala. Záhy se ale mračna začala trhat a z oblohy dopadly na zem sluneční paprsky. Opět tu byl nemilosrdný letní žár, který měnil krajinu ve výheň, jako když se na pánvi taví olovo.

Oldřichova družina patnácti ozbrojenců jela pomalu a tiše kopcovitou krajinou. Pod kopyty koní se zvedal šedavý prach, jen občas zazvonila podkova o kámen nebo bylo slyšet zařinčení zbroje. Vojáci jeli nalehko v nepříliš čistých plátěných halenách a drátěných košilích. Na hlavách měli šedavé přílbice, protažené na vršku do špice. Ve slunečním žáru se všem na čele perlil pot. V rukách trochu ledabyle drželi kopí s korouhvemi, na nichž byla černá orlice – znak českého království. Uprostřed ozbrojenců klusal na koni královský prokurátor Oldřich z Chlumu se svým panošem. Od vojáků se lišili jen tím, že měli místo kopí u pasů zavěšené meče. Zaprášení a žízniví byli stejně.

„Řeknu ti, milý Oto, že se na tu slávu už těším,“ obrátil se královský prokurátor na svého panoše. Přitom si bezděčně přejel rukou přes rty, jako by už seděl na hostině u bohatě prostřené tabule. Oldřich z Chlumu byl vysoký, silný muž s černým hustým vousem a tmavým obočím, jež nad nosem srůstalo v přísnou linku. Jeho tvář budila dojem vzteklého mrzouta, ale přátelský výraz očí hovořil o opaku. Ti, kdo ho znali blíže, věděli, že ač mu bylo teprve třicet let, vyniká moudrostí, jež by spíše slušela zralému stáří. Vědělo se, že dokonce umí číst a psát, což bylo umění mezi severočeskými rytíři naprosto neobvyklé.

„Za zády věčně nespokojené šlechtické rody,“ pokračoval Oldřich z Chlumu. „K tomu hlídat zemské stezky před lapky a ještě navíc ty nekonečné hádky se stavitelem, jak má vlastně Bezděz vypadat. Pár dní odpočinku si určitě zasloužíme!“

„Jeden nikdy neví, co se může stát,“ zakroutil pochybovačně hlavou Ota ze Zástřizlí. Bylo mu již více než dvacet let a vzhledem ke svému věku by mohl zastávat důležitější místo než být pouhým panošem. Jenže jeho otec byl jiného názoru a ani Otův starší bratr nenaléhal na jeho návrat domů. Otovi navíc jeho služba vyhovovala, zvláště proto, že s ním Oldřich z Chlumu jednal spíše jako s přítelem než jako s panošem. Bavilo ho pomáhat při vyšetřování složitých zločinů. Měl pocit, jako by trocha slávy, kterou si královský prokurátor vysloužil, padala i na jeho hlavu.

„A co by se mohlo stát?“ nadhodil lehkomyslně Oldřich z Chlumu. „Bezděz bez nás nespadne, a pokud si lapkové usmyslí, že okradou nějakého kupce, stejně jim v tom nezabráníme. Všechna místní šlechta se sejde na slavnosti, takže ji budu mít pod dohledem. Uvědomuješ si vůbec, jak významná je ta zítřejší svatba? Sňatek dětí dvou nejmocnějších severočeských rodů není každý den.“

„Lidé v okolí se těší už několik měsíců. Hned jak se začalo proslýchat, že se o sňatku jedná, spousta si jich oddechla. Věčné šarvátky a spory pánů z Dubé s Vartemberky už všechny unavily. Ostatně, co dobrého může prostým lidem přinést drancování a boj mezi urozenými rody? Jen utrpení a zmatky!“

„To máš pravdu! Jestli ovšem ta svatba přinese opravdu mír, to tedy nevím,“ odpověděl zamyšleně Oldřich z Chlumu. „Sám víš, jak to chodí – dnes spojenec, zítra nepřítel. Už teď určitě severočeská šlechta přemýšlí, jak bojovat dál. Je jedno, na které straně. Rytíři bohatnou na válce, ať vyhlášené, nebo nevyhlášené. Přepadat nepřítele, drancovat jeho území, plenit a brát si kořist. Každý se ohání rytířskou ctí, ale ve skutečnosti jde všem jen o to, co nejvíce naloupit. Co ti budu povídat, copak tvůj otec je jiný? Starost mi dělá něco jiného,“ řekl vážně královský prokurátor. „Ještě v zimě jsem nevěřil, že by se oba rody mohly usmířit a dokonce uzavřít mír prostřednictvím sňatku. Ale stalo se. Prostý lid si může oddechnout, ale král určitě ne. Prosazovat jeho vůli tu teď bude ještě těžší.“

„Já vím,“ usmál se panoš. „Šlechta si příliš zvykla na slabé krále. Těžko se znovu sedlá zdivočelý kůň! Proč ale panovník s tou svatbou souhlasil? Vždyť tím pány z Dubé sjednotil s Vartemberky. Dokud stáli proti sobě, mohl jedněch využívat proti druhým. Ale teď?“

„To máš těžké,“ povzdechl si Oldřich z Chlumu. „K tomu, aby takovou žádost odmítl, by musel mít důvod. Ani král si nemůže dělat, co by chtěl. Když už ale musel svolit, tak ne zadarmo!“ Královský prokurátor ztišil hlas a naklonil se ke svému panošovi: „Co se divíš? I panovník musí umět obchodovat, prodat své slovo co nejdráže. Já vyhovím tobě, ty zase ustoupíš mně. Tak se dneska vládne. Za svolení ke sňatku dali páni z Dubé i Vartemberka souhlas se stavbou Bezdězu, i když jim ve skutečnosti vadí. Je to klín mezi jejich državy. A jako svědkové ještě potvrdili povýšení několika místních osad na královská města.“

„Copak zakládání hradů a měst není výsadním právem krále?“ podivil se panoš Ota.

„To jistě je,“ souhlasil královský prokurátor, „jenže každý královský hrad a město má nějakého souseda. Žádný šlechtic takové sousedství nemá rád. Je to prý zasahování do starých práv urozených pánů. Proto si náš milostivý král vymínil, že za souhlas se svatbou potvrdí hlavy obou rodů jako svědci jeho zakládací listiny. Tím napříště ulomil hroty všem protestům, které by mohli severočeští páni vznést. Chytré, že?“

„Takže městečko Doksy, které tu náš král založil, už není trnem v oku oběma vznešeným rodům?“ zeptal se pobaveně mladík.

„To víš, že je,“ zasmál se Oldřich z Chlumu. „Teď to však severočeští páni nesmějí říkat nahlas. Ale už žádnou politiku a intriky!“ mávl rukou, jako by chtěl zahnat všechny ty velké i malicherné starosti. „Čeká nás hostina, turnaj, zpěv a…,“ na chvilku se zarazil a úkosem pohlédl na svého panoše. Pak váhavě dodal: „A ženy!“ Před lety mu zemřela při těžkém porodu manželka i s jeho malým synem. Od té doby žil sám. Nikdy se neubránil hořkosti, pokud mluvil o lásce.

Panoš Ota ho litoval, protože jemu byla láska kořením života. Měl štíhlý pas a silná ramena, která dávala tušit sílu. Na rytířských turnajích si již vybojoval četné vavříny. Obličej měl sice trochu drsný, ale dokázal se velice pěkně usmát. Nosil dlouhé světlé vlasy nakadeřené podle poslední módy a na rozdíl od svého pána velice dbal na pěkné oblečení. Panošové jiných velmožů říkávali nikoli bez závisti, že lze jen těžko říci, zda získal více vavřínových věnců v turnajích, nebo jich uloupil urozeným pannám.

Družina pomalu dojela k vysoké lípě. Odtud se otevíral výhled na homolovitý vrch, na němž rostly zdi, hranatý palác a válcovitá věž hradu Bezdězu. Ne bez ješitnosti se Oldřich z Chlumu ohlédl. Někdy si připadal spíše jako kameník než královský prokurátor. Ale nelitoval toho. Tvořit bylo vždy příjemnější než vyšetřovat lidské zločiny.

Za řídkým borovicovým lesem cesta ostře zahýbala k Doksům. Po obou stranách brány z pískovcových kvádrů se táhl val lemovaný příkopem, v němž panoval čilý stavební ruch. Desítka dělníků budovala asi pět sáhů vysokou palisádovou hradbu.

Družina přejela most a uličkou mezi hrázděnými patrovými domy s řemeslnickými dílnami zamířila na rynek. Na rychtě je očekával Hartvig z Kravař, jemuž král svěřil výnosný úřad rychtáře. Štíhlý světlovlasý muž byl zahalený do pláště s vyšitým erbem jelena. Hluboce se ukláněl a zval královského prokurátora dál.

Celá družina obrátila pohled plný očekávání na svého pána. Vojáci věděli, jak se Oldřich z Chlumu nerad zdržuje, pokud jde o zájmy českého krále. Snad proto vždy kladl povinnosti nad své pohodlí. Oldřich z Chlumu je však tentokrát potěšil. Rukou si přejel přes vyprahlé rty, pak vytáhl nohu z třmenu a pružně seskočil na zem.

„Děkuji za laskavé pozvání, rychtáři Hartvigu. Jet bez zastávky dále v takovém parnu, to by snad nedokázali ani mučedníci,“ dodal trochu lehkovážně. „Myslím ale, že nikdo z nás po mučednické koruně netouží, takže džbánkem dobrého moku nepohrdneme. Ostatně, slyšel jsem,“ dodal s veselým zábleskem v očích, „že ještě dříve, než jste položili základní kámen opevnění, stál tady už pivovar. A pivo prý vaříte výtečné!“

„Je pravda, že některé naše várky nepatří k nejhorším,“ dodal skromně světlovlasý muž. V jeho hlase zněl cizí přízvuk. Hartvig z Kravař byl rodem Němec, ale usadil se v Českém království, stejně jako mnoho jeho krajanů.

Když vstoupili do síně, odložil Oldřich z Chlumu plášť i meč. Na stole z dubových, hrubě otesaných prken stál hliněný džbán a několik pohárků. Pan Hartvig dva naplnil a připil na zdraví českého krále. Sotva si však vyměnili několik zdvořilých vět, vrazil do síně udýchaný muž. Nevšímal si vzteklého pohledu rychtáře Hartviga, uklonil se a hned spustil: „Omlouvám se, že ruším, ale právě přijel mlynář z vesnice Hradčany, že na cestě k nim přepadli lapkové kupce, který od nás ráno odjel. Všechny zamordovali!“

„Hned tam pošli biřice. Ať jdou po stopě těch lotrů!“ vyštěkl rychtář Hartvig. Pak se obrátil ke královskému prokurátorovi: „Omluvíte mne? Musím hned zahájit pronásledování. Mohli bychom ale jet spolu, je to přímo na cestě do Stráže.“

„Navštívit místo přepadení je moje povinnost,“ odpověděl Oldřich z Chlumu trochu upjatě. V jeho hlase byla znát netrpělivost, jako vždy, když narazil na zločin. Nezapomněl nicméně vypít ještě jeden pohár. Pověst nelhala, pivo zde vařili skutečně výtečné. V horkém dni přímo hladilo. Teprve pak nařídil svým vojákům pokračovat v cestě.

Bránou projeli jen chvilku po městských biřicích. Protože měli lepší koně, brzy je dohnali. Cesta do Stráže vedla hustým lesem. Kromě vesnice Hradčany nebylo široko daleko jediné lidské obydlí. Stěna vysokých stromů vrhala příjemný stín, který skýtal v parnu úlevu. Oldřich z Chlumu si ale dokázal představit strach, jaký na téhle opuštěné cestě zažívali kupci. Na zemské stezce od královského města Mělníka až do Lužice snad nebyl opuštěnější úsek, pokud se ovšem nepočítal pohraniční hvozd. Projíždějící kupci se vždycky spoléhali na boží přízeň a zemské právo. To hájil v severních Čechách on, ale zklamal. Dostal strašný vztek.

„Také mě to trápí,“ poznamenal rychtář Hartvig, jehož kůň klusal vedle Oldřichova hnědáka. „Loni osm a letos je to již šestý kupec, kterého ti lotři na téhle cestě přepadli a zamordovali! Jestli se je nepodaří rychle pochytat, začnou se kupci bát tudy jezdit a pak…“

I když větu nedokončil, věděl královský prokurátor přesně, co chtěl říci. Pokud by kupci přestali přes Doksy jezdit, přišla by městská pokladnice o mýtné. Strach Hartviga z Kravař byl pochopitelný. Rychtáři náležela část z vybraných poplatků. Slušné městské příjmy přinášely prospěch i jeho měšci.

„Ani za vlády nebožtíka krále Václava I., kdy nikdo nedbal na zemské právo a šlechta zběsile válčila jako smyslů zbavená, nebylo na cestách tak nebezpečno jako teď. Je to proti vší logice, protože máme mír!“ zabručel zlostně Oldřich z Chlumu.

„Ale co dělat?“ rozhodil bezmocně rukama rychtář Hartvig. „Za několika kupci jsem tajně poslal oddíl biřiců, jenže ani jednou se nestalo, že by je lapkové přepadli. A hlídat všechny nemůžeme. Tolik mužů nemám.“

„Je známo, že lapkové mají v každém městě svého špeha. Dobře vědí, kterého kupce se vyplatí přepadnout a kterého hlídáte,“ povzdechl si královský prokurátor.

„Tolik zkušeností mám také,“ zabručel nakvašeně rychtář Hartvig.

„Nikdo tě nepodezírá z nedbalosti,“ uklidňoval ho královský prokurátor. „Pověz mi, našli jste někdy něco z ukradeného zboží?“

„Nikdy! Vozy lapkové vždy odvezou mimo cestu, tam zboží přeloží na koně a zmizí jako pára nad hrncem. Kdo ví, kam to zboží vozí. Dvakrát jsme s biřici z Mimoně prohledali všechny vesnice a šenky v okolí, ale nenašli jsme nic. Možná mají lupiči tady někde urozeného ochránce. Jediné, co nemám právo prohlížet, jsou sídla rytířů!“

„Rychtáři Hartvigu,“ napomenul ho laskavě královský prokurátor, „nemůžeš nikoho z urozených pánů obvinit bez důkazů. Myslím veřejně. Mezi čtyřma očima s tebou ale souhlasím. Jenže v téhle věci nezmůže nic ani královské právo.“

Jeden z biřiců, který jel v čele družiny, zastavil a dal rukou znamení, že jsou na místě. Hustý les se tu rozestupoval a vytvářel nevelkou mýtinu. V mlází leželo několik těl. Zaschlá krev se smísila s prachem a ztvrdla v načernalé koláče, na nichž už hodovaly mouchy. Biřicové z Doks ihned poznali kupce Dobroslava a jeho doprovod, s nímž ještě ráno žertovali u brány. Vozy se zbožím byly pryč.

Jeden z biřiců ukazoval na cestu před sebou, kde byly zřetelné koleje, které zanechaly vozy odvezené lupiči. „Pokud po téhle stopě pojedeme, musíme je chytit. S naloženými vozy nemohli jet rychle. Mají náskok nejvýše dvě hodiny!“

Oldřich z Chlumu se obrátil na rychtáře Hartviga: „Pošlu s tvými biřici i své muže. Mají hodně zkušeností. Čím více psů žene lišku, tím spíše ji chytí, nemyslíš?“ Pak se obrátil na panoše Otu. „Vezmi si pár vojáků. Až je dopadnete, přijeď za mnou do Stráže.“

Mladík přikývl, ukázal na několik mužů, zasadil svému koni ostruhy a vyrazil. Do úderů kopyt se vmísil praskot větví, jak se družina řítila úzkou cestou po stopě lupičů.

Královský prokurátor zatím seskočil z koně a prohlížel si zavražděné. Rány na jejich tělech pocházely od kopí a mečů, dva měli v hrudi zabodnuté šípy. Tohle byla práce lidí, kteří byli zvyklí zacházet se zbraněmi. Museli mít vojenský výcvik. Vyskočil zpátky do sedla a obrátil se na rychtáře Hartviga. „Jedeme dál. Tady jsme stejně zbyteční.“

„Většinu ran zasadili do zad. Chátra jedna, zabíjet zezadu! Rytíř dbalý cti by tak podle nejednal!“ procedil zlostně mezi zuby rychtář Hartvig.

„Ty myslíš, že je to dílo obyčejných lupičů?“

„Navštívil jsem hodně vesnic, které v době bojů vyplenili vojáci, ať už ve službách pánů z Dubé, nebo Vartemberků. Těžko byste tam našel jediného mrtvého, kterého by zabili zezadu! To se prostě nedělá!“

„Bojovat s nepřítelem je něco jiného než zákeřně přepadat kupce. Souhlasím, ti lupiči jednají krutě, jako by ani nebyli křesťané. Nemáš ale pravdu v tom, že by neměli něco společného s urozenými pány. Některé rány v tělech kupců pocházejí od mečů. Víš o někom v okolí, kdo by měl meč a nebyl rytíř?“

Rychtář zamyšleně souhlasil. „Když jsem ještě žil v Rožmitálu, viděl jsem lidi zamordované obyčejnými lupiči. Měli tesáky, sekery, kopí, ale meč žádný. Těžko mohu uvěřit tomu, že by něco tak bezbožného mohl mít na svědomí rytíř. Kde je pak rytířská čest?“

„Míra cti není dána původem,“ namítl tiše Oldřich z Chlumu. „Po tom, co jsem viděl, vypadá náš problém jinak. Která hradní družina by mohla mít v těch přepadeních prsty?“

Rychtář Hartvig pokrčil rameny, až drátěná košile zachřestila. S náznakem lehké ironie opáčil: „Pokud se na to díváte takhle, pak může za těmi zločiny stát kdokoli. Nerad bych ale někoho obvinil před zástupcem zemského práva bez důkazů.“

„Paměť máš dobrou,“ opáčil smířlivě královský prokurátor. „Řekl jsem však také, že to platí jen v případě veřejného jednání. Teď hovoříme důvěrně, jako dva sousedé v hospodě. Čeká nás ještě dlouhá cesta, můžeme čas vyplnit tím, že si popovídáme o okolní šlechtě.“

Hluboké lesy nechali záhy za zády. Cesta se vinula údolím mezi řídce roztroušenými stromy a rozlehlými travnatými loukami, na nichž se pásl dobytek z okolních vesnic. Pastýři líně zvedali hlavy, ale hned se vraceli ke své práci. Dobytek je zajímal podstatně více než družina vojáků.

Konečně se přiblížili k vysokému, lesnatému Ralsku, které vévodilo okolním kopcům. Museli ho objet, protože hrad pánů z Vartemberka se nacházel ve svahu na opačné straně. Trvalo ještě dlouho, než uviděli hradby s bránou. Královský prokurátor dal rukou znamení, aby družina zastavila. Vojáci rozvinuli královské zástavy a Oldřich z Chlumu si na zpocenou hlavu nasadil slavnostní přilbu s chocholem a fanfrnochy.

V zástupu projeli bránou do předhradí a pokračovali mírným svahem k padacímu mostu vnitřního hradu. Královský prokurátor se musel v duchu stavbě obdivovat. Kolem se táhly pevné zdi z hrubě opracovaných pískovcových kvádrů, v rozích zpevněné věžičkami s krytými ochozy. Hradu dominovala mohutná věž a elegantní dvoupatrový palác na konci ostrohu nepřístupné strmé skály.

Markvart byl na svůj hrad náležitě pyšný, a proto si podle něj změnil rodové jméno. Ještě jeho otec si říkal z Března, ale Markvart už z Vartemberka. V duchu dobové módy tak poněmčil původní název Stráž.

Družina zastavila před palácem, kde je čekal malý a tlustý purkrabí Jošt s pozlaceným řetězem kolem krku. Na sobě měl tmavě modrou suknici a vínovou kazajku. Ukláněl se až k zemi. Královský prokurátor se zamračil, protože nikde neviděl pana Markvarta. Přísně se zeptal: „Tvůj pán nepřijde uvítat zástupce našeho milostivého krále?“

„Můj pán vás srdečně vítá a očekává vás v paláci,“ odpověděl úlisným hlasem purkrabí. „Račte se obtěžovat za mnou!“

Oldřich z Chlumu musel mlčky překousnout tuhle drobnou zlomyslnost a v duchu pocítil hluboké rozladění. Měl po náladě. Nešlo o něho, ale o krále.

„Tvé vřelé přijetí si budu pamatovat,“ opáčil chladně, když seskočil z koně. „Vyřiď svému pánovi, že se s ním později rád setkám, až se upravím. Teď mne odveď do mé komnaty a potom ubytuj družinu!“

„Nejdříve bychom snad měli…,“ začal rozpačitě koktat purkrabí Jošt. Rychle nabyl ztracenou rozvahu, ukázal rukou ke vchodu do paláce a rezolutně řekl: „Urozený pán Markvart z Vartemberka přijímá hosty v sále předků, tudy, prosím!“

Oldřich z Chlumu dal očima znamení svým vojákům, kteří ihned zastoupili purkrabímu cestu. Velitel družiny Diviš přistoupil k obtloustlému purkrabímu tak těsně, že se jejich těla skoro dotýkala. Vypadali jako sousoší Davida v boji s Goliášem, purkrabí stěží dosahoval k ramenům urostlého velitele.

„Slyšel jsi,“ upozornil Diviš výhrůžně. „Můj pán se chce ubytovat. Nebude čekat. A my také ne. Nemám zrovna náladu žertovat. Tak hybaj!“ Divišův obličej s velikou jizvou na tváři vypadal hrozivě, i když se usmíval. Teď se však zle mračil.

Purkrabí Jošt ještě chvíli otálel. Když se však pohledem ujistil, že nádvoří je najednou prázdné, protože hradní čeleď hned při prvním náznaku konfliktu zalezla do stájí, s těžkým povzdechem rezignoval. „Tudy, urozený pane,“ dodal servilně. „To je přece pochopitelné, když se cítíte unavený…“