František Niedl

POHLED ŠELMY

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2009, 2022

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2009, 2022

ISBN 978-80-243-4945-9 (epub)

ISBN 978-80-243-4946-6 (mobi)

První

Zastavil na prvním odpočívadle s benzinovou pumpou dálnice D5 na výjezdu z Prahy, v místě, kde byla zaparkována jen další tři auta. Dvě byla zamčená a pouze kolem třetího se pohybovali lidé. Matka, která to očividně vzhledem ke své hmotnosti neměla zapotřebí, rvala silnými zuby velké kusy hamburgeru či něčeho na ten způsob. Tatík, byť teprve v půli cesty třetí dekádou svého života, s radostným výrazem v obličeji, jenž si jistě nasazoval jen při dovolené a jiných výjimečných událostech, ze kterého jinak vyzařovala serióznost a oddanost úředníka zařazeného do druhého suterénu a jenž byl přesvědčen o tom, že soustavnou a usilovnou prací se dostane brzy do prvního suterénu a pak brzy… Teď natáčel na kameru jejich dvě děti, které se honily po asfaltu plném skvrn od oleje a přilepených žvýkaček, které kola aut rozválcovala do neodstranitelných placek. Holčička sebou v jedné nezvládnuté zatáčce sekla o zem a začala řvát. Na koleně se objevilo trochu karmínové, tatínkovi zmizel z obličeje blažený úsměv. S kamerou dosud v ruce, bez ohledu na to, že by mohl ten přístroj poškodit, se vrhl ke svému dítěti, pevně odhodlán udělat cokoliv pro jeho záchranu. Matka vstrčila poslední ohromné sousto naráz do úst a bez kousání ho spolkla asi tak, jako když mořská sasanka schlamstne živočicha. Načež z té paní vytryskla dlouhá věta, v níž byly obsaženy osobní charakteristiky zbývajících členů její rodiny. Poté se všichni čtyři odebrali k toaletám čerpací stanice, kde zřejmě bude poskytnuta první pomoc zraněnému kolenu.

Muž si oddechl, opřel se o blatník svého skoro dvacet let starého BMW 530i a zapálil si cigaretu. Podíval se směrem k pumpě a zauvažoval, jestli jeho vzdálenost od ní je větší než těch dvacet metrů, o kterých se kdysi učil, že v menší vzdálenosti je zakázané kouřit a manipulovat s otevřeným ohněm. Zdali toto nařízení platí v nezměněné formě ještě dnes, nemohl s jistotou říct, protože od té doby se už nikdy studiem dopravních předpisů nezabýval.

Byl květen, vrcholící jaro, ale teplo bylo jako na počátku léta. Možná je to tím jejich globálním oteplováním, ušklíbl se. Ale jemu to nevadilo – byl zvyklý na horší horka.

Provoz byl střední, auta přijížděla a odjížděla. Jen černý Nisan Patrol nepokračoval dál k pumpě, ale zastavil pouze několik metrů za odbočovacím pruhem. Řidič nechal motor běžet, jako by se ještě o něčem rozhodoval, nebo na něco čekal. Nebylo to však něco, ale někdo. Na druhé straně čerpací stanice vystoupili ze staršího passatu dva muži, prošli mezi stojany a pokračovali dál ke vjezdu. V tu chvíli se dal do pohybu i nisan, popojel pár metrů a zastavil u okraje odstavné plochy. Motor nisanu ztichl. Oboje přední dveře se otevřely a z vozu vystoupili také dva muži. Chovali se nenuceně a i když to nedali nijak najevo, ani kývnutím, ani slovně, bylo zřejmé, že patří k těm, co přicházeli z druhé strany. Vypadali jako potomci feny, která je měla každého s jiným psem, přesto jako by byli z jednoho vrhu.

Muž, který se doposud opíral o BMW, odhodil nedopalek cigarety na zem a zašlápl ho podrážkou boty. Pak sáhl do kapsy kalhot a vytáhl klíč od vozu. Ten mu však najednou vypadl z ruky. On se nejdříve rozhlédl, jako by se styděl za svoji neopatrnost, a pak se pro něj shýbl. Zdálo se, že je dost nešikovný, protože se mu ho podařilo sebrat až na druhý pokus. Tou činností upoutal všechny čtyři natolik, že přehlédli skutečnost, že je má, ač nenápadně, po celou dobu lovu klíče ze země neustále v zorném poli svého pohledu. Přestože vše, co se od toho okamžiku odehrálo, proběhlo během několika sekund, muž ten děj viděl jako ve zpomalené projekci, navíc jako s ne úplně navazujícími políčky filmu. Znal to již z dřívějška, a proto jej to nepřekvapilo. Jako by si jeho podvědomí pomáhalo s vystříháním nepodstatných pasáží tak, aby se mohl soustředit jen na to podstatné.

Spolujezdec z nisanu se trochu předklonil, pravou rukou hmátl dozadu, sáhl za opasek a v ruce se mu objevila beretta. Mezitím už druhý muž vytahoval z podpaží revolver s krátkou hlavní. Ale první výstřely padly z úplně jiného místa. Muži, který předtím tak neobratně manipuloval s klíčem od vozu, se jakoby zázrakem objevil v ruce nevzhledný, zato však velmi účinný a spolehlivý glock se zásobníkem na sedmnáct ran. Začal střílet velmi úsporným způsobem jako chudý, který musí škudlit na každý náboj, nebo někdo, kdo si je jistý svou rukou a spíše šetří čas, aby ho co nejmíň poskytl těm druhým.

Dva z útočníků nestačili vůbec vystřelit. První padl po přesně mířené ráně do čela, beretta mu vypadla z ruky a po nárazu na asfalt vystřelila, což svědčilo o absenci nebo nefunkčnosti nárazové pojistky. Stokilový pořez s býčí šíjí a nakrátko ostříhanými, na skráních již prošedivělými vlasy se s údivem ve tváři převrátil na záda. A pokud by již nebyl mrtvý během pádu, úder temenem hlavy do asfaltu, který následoval, mohl takový stav snadno zařídit. Údiv v obličeji zůstal trvalý a pravděpodobně zmizí až při kremačním procesu.

Druhý muž dostal dvě rány do prsou a následoval svého kolegu. Tentokrát byl jeho pád zakončen náznakem piruety, avšak silně nedotažené. Zbylí dva, jeden s obličejem chrta bez rodokmenu a druhý napadající na nohu, se rozhodli neponechat už nic náhodě a začali pálit s takovou vervou, že jejich střelba se slila do jednolitého staccata.

Muž s glockem provedl dva předpisové parakotouly, při nichž slyšel kovové nárazy, jak kulky pronikaly plechy aut. Koutkem oka zahlédl, jak se tříští boční sklo auta, patřícího rodince, která se jen několik okamžiků předtím, snad řízením vyšší moci, včas vzdálila z místa střetu. Po druhém parakotoulu zůstal pravým kolenem opřený o zem a levou nohou předkročenou. Pak dokončil svoji smrtonosnou žatvu ještě dřív, než ti dva stačili poopravit úhel střelby.

Nastalé ticho bylo takové, při kterém se člověku dodatečně zježí chlupy na těle. A tak zvuk, který vydávala pára unikající z prostřeleného chladiče nisanu, působil až blahodárně. Muž s glockem, stále ještě připraveným ke střelbě, postupně obešel všechny čtyři, u každého se shýbl a chvíli podržel prsty levé ruky buď na krční tepně, nebo na zápěstí ruky. Jen u druhého se zdržel o chvíli déle, jako by mu chtěl upravit rozepnutou plátěnou bundu. Nad čtvrtým se jen sklonil, ale nedotkl se ho. Ten byl ještě živý a v koutcích úst se mu dělaly růžové bubliny, jak těžce bojoval o každý kubík vzduchu. Oči těch dvou se na sebe dívaly, ale z jejich pohledu se nedalo nic vyčíst. Možná ani nebylo co.

Jedna z bublin najednou dosáhla dvojnásobných rozměrů a když praskla, vyšlo z úst ležícího muže slabé: „Ty sabaka.“

Muž, který nad ním klečel, se mírně ušklíbl, ale nebyl to úšklebek zlý, spíše trpký. „Šetři dechem, nezbývá ti moc času,“ poznamenal tiše a pak se zvedl. Zastrčil svůj glock do pouzdra připevněného na opasku, vrátil se ke svému autu, opřel se o přední blatník, zapálil si cigaretu a začal čekat. Věděl, že takového čekání má před sebou v příštích dnech, možná týdnech, víc.

Syčení páry bylo přehlušeno kakofonií nových zvuků, jak to po takových událostech bývá. Lidé vylézali z úkrytů a vstávali ze země a postupně nacházeli řeč, někteří rovnou přeskočili ke řvaní. Bylo slyšet lkaní a hysterické výkřiky, muž, jenž měl být zabit, si byl skoro jistý, že nikdo další už o život nepřišel. Střely těch čtyř mířily na něho, mimo prostor pumpy, on sice střílel i tím směrem, ale přesně věděl, kolik ran vystřelil a že všemi se trefil tam, kam zamýšlel.

„Pfeiferová!“ ozvalo se na chodbě její jméno a mohlo vyjít jen z jedněch úst. „Pfaiferováááá!“

„Vyliž si,“ ucedila pro sebe a ani se nepohnula. Ten, kdo vykřikoval její jméno, nemohl být nikdo jiný než její šéf, policejní rada podplukovník Trejbal. V očích jeho podřízených byl fosilií, sloužící ještě v dobách, kdy telefon byl na dlouhou dobu posledním výkřikem techniky a kdy navazování spojení jeho pomocí bylo někdy tak zdlouhavé, že bylo pohodlnější a rychlejší za volaným raději doběhnout. Přes odpor k novým komunikačním prostředkům a technologiím sloužil dál a jeho výsledky… ty byly ukázkové. Měl něco jako policejní čuch, vlastnost, kterou byl nadán jen někdo, zatímco ti druzí si museli ušoupat nohy, aby se dopídili alespoň k polovičním výsledkům, co měl on.

„Jsem komisařka, ty troubo,“ zahučela si pro sebe a zůstala dál sedět za svým stolem v kanceláři pro dva lidi, jedné z mnohých podobných, které byly rozesety po všech možných služebnách v těchto zeměpisných šířkách a délkách, kam ještě nedorazila praxe amerických služeben připomínajících tovární haly, v nichž detektivové byli něco jako dělníci látající rány na lidské společnosti. Policajtům tady to tak vyhovovalo, protože patřili k národu zdrženlivému, který jen nerad dává najevo své city a jehož příslušníci neměli potřebu několikrát denně do zblbnutí opakovat mám tě rád a miluji tě.

Dveře se rozletěly. „Jste hluchá?“ zasténal její nadřízený naštvaně.

Pfeiferová vstala – Trejbal byl přeci jenom její nadřízený. Chvíli se měřili pohledem.

„Máte případ,“ vypustil páru jako první Trejbal.

„Okradli nějakou babku?“ zeptala se Pfeiferová s despektem. Byla zvyklá, že od jisté doby dostávala jen takové štěky, na kterých dělala většinou sama. Pokud to bylo něco většího, byla dvojkou Márovi. Byli sice skoro stejně staří, ale on byl vrchní komisař s hodností kapitána a ona byla jen nadporučík a navíc ještě žena.

„Vtipná,“ uplivl Trejbal. „A hubatá. Jako nějakej koňák. Nechcete přeřadit k jízdní policii? Vaše kariéra stejně nestojí za nic.“

„Děkuji za povzbuzení, pane rado.“

„Dobře. Dost komplimentů. Dé pětka, první pumpa za sjezdem z okruhu. Přestřelka, čtyři mrtví.“

Pfeiferové se rozšířily oči. „A Mára?“ vylétlo z ní a nejraději by si za to hned překousla jazyk.

„Bojíte se? Můžu to ještě změnit.“

„Ne,“ odpověděla bez rozmýšlení a byla to pravda.

„Už je tam zásahovka a výjezdovka a právě probíhá ohledání místa činu.“

„A pachatelé na útěku,“ konstatovala lakonicky Pfeiferová.

„Ne pachatelé, ale pachatel. A podle předběžných informací to možná ani není pachatel, ale oběť. Čeká tam na vás, zatímco vy se tady vybavujete.“

Ale to už byla Pfeiferová ve dveřích. Tam vrazila do hubeného mladíka, který měl na hlavě gelem slepeného ježka, což mělo být považováno za účes, ale spíše to vzbuzovalo představu něčeho, co vznikne samo, když hlava upadne do vajec, a než dotyčný přijde k vědomí, hmota uschne a účes je hotov.

„Nepřekážej, Husito,“ odstrčila Pfeiferová mladíka.

„To je váš nový parťák,“ oznámil jí Trejbal a Pfeiferové se zdálo, že jeho sdělení bylo provázeno škodolibým uchechtnutím.

„To néé,“ vrhla Pfeiferová na svého šéfa prosebný pohled.

„Bez řečí!“ usadil ji Trejbal. „Každý nějak začínal. Myslíte si, že ostatní byli nějak zvlášť odvázaní, když jsem vás jako zelenáče k někomu z nich přiděloval?“

Už se nehádala a vyběhla chodbou k výtahu se svým novým parťákem v závěsu.

Žižka. Inspektor nadpraporčík Žižka, kterého měli rodiče asi moc rádi, proto mu dali jméno Jan. A jeho milí kolegové mu dali přezdívku Husita. I Pfeiferová měla přezdívku, ale ta nebyla aspoň tak blbá.

„Máš vestu?“ zeptala se Pfeiferová Žižky ve výtahu.

„Je teplo,“ odpověděl nevinně.

„Vtipnej.“

„Ve skříni mám drátěnou košili, můžu si pro ni skočit.“

Pfeiferové ze zvedly koutky úst do mírného úsměvu. Ledy byly prolomeny. Pak se oba zasmáli.

Policejní pásky, uniformovaní i neuniformovaní policisté, muži v černém s kuklami na obličejích a samopaly připravenými ke střelbě, dvě sanitky a spleť dalších aut, houf čumilů a Volkswagen Transporter s otevřenými bočními dveřmi, s pracovním pultíkem a počítačem, uvnitř dva muži. Velitel výjezdovky, kapitán Straka… toho druhého neznala, ale nebylo pochyb, že se jedná o člověka, který byl účastníkem toho masakru. Zběžně se porozhlédla po okolí, na zemi dosud leželi čtyři mrtví přikrytí plachtami.

Vedle jedné plachty si všimla široké louže krve, která už stačila na slunci ztmavnout a zaschnout. Znovu se podívala k mikrobusu a její pohled se střetl s pohledem toho muže. Jeho oči se na ni dívaly upřeně, ten pohled nebyl studený, jen chladný, skoro přezíravý. Co ji zaujalo, byl jeho postoj. Ten člověk se choval uvolněně a ne jako někdo, kdo je ve stresu, jak to po takových událostech bývá. Vykročila k nim. Se Strakou vycházela dobře, tak i předání případu proběhlo bez komplikací.

„Prvotní zprávu mám už téměř hotovou,“ řekl Straka. „Hned ti to vytisknu. Ohledání mrtvol už proběhlo. Dokončujeme sběr a zajištění důkazních materiálů, odchyt svědků a jejich předběžné výslechy.“

„Díky,“ usmála se Pfeiferová na Straku. „S tebou je radost pracovat.“

Se zadrženým ještě nepromluvila ani slovo, zatím se ho pokoušela ignorovat. Ale občas to nevydržela a střelila k němu pohledem. Seděl uvolněně, přestože želízka na rukou částečně omezovala jeho svobodu. Skoro by si troufla říct, že se jejími rozpaky baví.

Zběžně si přečetla protokol a pak spolu se Žižkou obešla techniky a policisty, kteří vyslýchali svědky, a nakonec se zastavila u každého ze zastřelených, zvedla plachtu a podívala se na ně. Nemusela to bezpodmínečně dělat, ale neprohlédnout ty, kteří stáli na druhé straně konfliktu, by bylo neodpustitelné. Bylo to jako udělat si fotku, ze které se dá vyčíst něco o dotyčném, když už se s ním nedá mluvit.

„Hledáš nějakého kámoše?“

Nemusela se otáčet, aby poznala ten hlas. Chodili spolu na policejní akademii, pak spolu také půl roku spali, ona potom šla ke kriminálce a on k útvaru pro odhalování organizovaného zločinu. Zvláštním řízením osudu kariéra ani jednoho z nich nebyla nijak zářná. U sebe to chápala, nedokázala nikomu lézt do zadku. Ale on měl jisté charisma (na které skočila i ona), syn soudce a sám doktor práv.

„Jen se dívám, jestli by se některej z nich nedal vojet.“

„A?“

„Nic.“

„To je divný. Říká se, že když chlap umře, tak se mu prý postaví jako kůl. Někdy mu ho pak musí roztlouct kladivem nebo uříznout, aby nebudil pohoršení při pohřbu. A teorie proč to tak je, se různí. Někdo tvrdí, že je to tím, že i ta poslední myšlenka směřuje vždy k tomu jedinému.“

„Fajn, to mi řekneš, až se to stane tobě. Pak už ti to bude všechno jasný. Co tu chceš?“ změnila Pfeiferová bez přechodu téma. „Přebíráte to?“

„Z čeho tak soudíš?“

„Usuzuji tak dle těch ksichtů, do kterých jsem se teď musela dívat.“

„Ne, jen to monitoruji – zatím. Nenech se rušit při práci.“

„Tak nepřekážej.“

Kapitán Petr Vágner zvedl ruce na důkaz, že to vzdává, a obdařil komisařku úsměvem, který zabíral, ale na ni už teď ne.

Pfeiferová seděla už hodinu po návratu z místa činu ve své kanceláři a snažila si ze všech poznatků, které doposud shromáždila, dát dohromady nějaký obraz, než začne s výslechem zadrženého. Ale ten obraz se jí pořád rozpadal. Žižka shromažďoval další informace, ona si nechala vyjet z databáze vše, co se k jeho jménu dalo sehnat, ale bylo toho žalostně málo. A i to málo končilo rokem devatenáct set osmdesát pět a finito – jako by umřel. Na osmnáct let. Až před půl rokem se znovu vynořil na světlo.

Věděla, že nic dalšího už nevymyslí a že ho bude muset nechat předvést. Skoro by se zdálo, že setkání s ním oddaluje. Možná si uvědomovala, že podle toho, jak dopadne tohle vyšetřování, bude se dál odvíjet její kariéra. Možná jí ten případ někdo přistrčil schválně, aby si zlomila nohu.

Když se vrátil Žižka, zavolala službu, aby toho muže předvedli.

Na rukou měl pořád ještě pouta. Po krátkém uvažování přikázala Žižkovi, aby mu je sundal. Žižka se na ni udiveně podíval, ale trhnutím hlavy mu naznačila, že svůj úmysl myslí vážně. Jako by zadrženému chtěla dát najevo, že nemá zapotřebí využít tuhle ubohou výhodu při výslechu s ním. Ve skutečnosti tomu tak nebylo, uvítala by, kdyby visel za ruce přivázané k železnému kruhu u stropu (který tam bohužel nebyl), možná by pak rozmluva s ním byla snazší. A možná taky ne.

„Vaše jméno?“ odhodlala se mu podívat do očí a doufala, že se jednalo o pohled pevný.

Trochu zkřivil ústa do podivného úšklebku, který sám možná považoval za úsměv. „Úplně stejné jako máte v těch papírech před sebou,“ odpověděl se sarkastickým podtónem.

„Podívejte se, jak se tak na vás dívám, řekla bych, že způsob vedení výslechů pro vás nebude něčím zcela novým. A tak jistě víte, že se vás můžu ptát na jedinou věc pětkrát, desetkrát… nebo až do zblbnutí. Pro vás určitě nic neznámého.“

„Z čeho tak soudíte?“

Pfeiferová stiskla zuby – rozhovor se neubíral tím směrem, jakým by měl, a to nemohla připustit, pokud se na to nechtěla rovnou vykašlat.

„Tak aby bylo jasno, tohle je výslech. A už z podstaty toho slova vyplývá, že je to jeden, který se ptá, a druhý, který odpovídá. A tím, kdo se ptá, jsem já. Pokud nechcete odpovídat, řekněte to. Pokud chcete právníka, řekněte to.“

„Nepotřebuji právníka.“

„Jste si jistý?“

„Stoprocentně.“

„Takže vaše jméno, datum a místo narození, stav…“

„Michal Dabert, sedmého sedmý šedesát, Benešov…“

Dál už probíhal výslech bez zádrhelů. Pfeiferová se ptala, Dabert odpovídal, někdy vstoupil do dialogu Žižka a jeho otázky nebyly kupodivu blbé, čímž Pfeiferovou mile překvapil.

„Takže vy jste po maturitě absolvoval základní vojenskou službu u výsadkářů, spojenou se školou důstojníků v záloze, a službu jste ukončil v hodnosti podporučíka. Po roce jste utekl za hranice.“

„Nedovolené opuštění republiky,“ přimhouřil oči Dabert a v jejich koutcích se mu objevily vějířky vrásek. „Krásný termín,“ pokračoval, „jako nelegální opuštění ponorky, když se potápí. Odsouzen na dva roky v nepřítomnosti. Ale to tam asi máte.“

„Ano. Ale dál už nic.“

„A to vás trápí?“

„Ne. Jenom mi nesedí několik věcí na celém tom incidentu.“

„Například?“

„Například, proč jste se najednou vrátil do republiky, proč vás chtěli zabít ti muži, o kterých tvrdíte, že jste je v životě neviděl, proč se tu pohybujete se zbraní, i když legálně drženou, a jak to, že jste si tak bravurně poradil se čtyřmi muži, kteří byli s největší pravděpodobností profesionálními zabijáky? A především. Proč vás chtěli zabít? To jsou věci, které mě trápí.“

„Hodně otázek.“

„Dobře. Začněte tou první. Co jste dělal po opuštění republiky?“

„Cizinecká legie. Odsloužil jsem si povinných pět let, na základě kterých jsem dostal francouzské občanství. Pak jsem pracoval v bezpečnostní agentuře. To je všechno. Vidíte, že na tom není nic tajemného.“

„Zřejmě to nebyla tuctová agentura.“

„Proč? Ochrana osob a majetku.“

„Ve Francii?“

„I jinde. Agentura má expozitury i v několika jiných místech světa.“

„Může útok na vás souviset s vaší minulou nebo současnou činností?“

„Jak to mám vědět?“ odpověděl otázkou. „Ale spíš ne. To, proč by si někdo se mnou chtěl vyřídit účty, je už staré a dávno vychladlé. A navíc to nemá nic společného s tímhle teritoriem. V posledních letech jsem neměl nic konfliktního. A tady? Jsem tu krátce a za tu dobu jsem nikomu nenakopl ani psa.“

„Zřejmě příkladný občan,“ zmohla se na kousavou poznámku Pfeiferová, pak se vyptávala ještě asi půl hodiny, načež musela připustit, že jí otázky pomalu začínají docházet. Zrovna se rozhodovala, že použije starou policejní praktiku, ptát se na všechno znovu a znovu, ale v podvědomí cítila, že to bude zbytečné. Tenhle pan Dabert bude vypovídat stejně – v každém bodu, bez možnosti, že by se spletl. Bylo zřejmé, že má průpravu a že by snesl bez obtíží i mnohem horší zacházení.

Chvíli se měřili pohledem a pak se Dabert zeptal: „Byla by voda?“

„Připadá vám to tu jako hotel?“ odpověděla Pfeiferová.

„To ne,“ řekl bez vzrušení, „ale i v těch nejzaplivanějších služebnách světa může člověk dostat vodu.“

Žižka se zvedl. „Co byste chtěl?“

„Když si můžu vybrat, tak bych si dal minerálku bez příchuti, a kdyby to nebyl velký problém, tak plechovku toniku. Ale peníze nemám – ty jste mi sebrali.“

Zůstali sami, nikdo nepromluvil. On pozoroval ji, ona jeho. I když se tvářili, že ne, že jen tak zabíjí čas.

On, čtyřicet čtyři let, hnědé vlasy, středně dlouhé, ne jako příslušníci některých speciálních jednotek a dalších podobných společenství, kteří mají skráně a zátylek vyholené skoro až na kůži, a díky chocholce, která jim zůstane nahoře, jejich hlava vypadá jako krabice, což má zřejmě demonstrovat jejich tvrdost. Něco málo přes sto osmdesát centimetrů, pružný, žádné špeky, ruce otlučené, pár jizviček v obličeji – docela hezký, musela připustit. A zároveň se ubezpečovala, že je to jen kvůli osobnímu profilu.

Sto sedmdesát, pětatřicet let, možná míň. Je skoro bez make upu a člověka, pohybujícího se ve světě, kde ženská bez nalíčení nedojde ani pro dříví, to může splést. Blondýna – přírodní, na krátko ostříhaná, švédský typ – hezká. Proč se tu s takovou figurou vůbec zahrabává?

„Smí se tu kouřit?“

„Nesmí,“ odpověděla Pfeiferová lakonicky, sáhla pro cigarety a ze šuplíku vytáhla popelník. Kurva, co to dělám?, nadávala si v duchu. Navazování osobního kontaktu s vyslýchaným a vlastně stále ještě podezřelým z toho, že všechno je možná jinak, než jak tvrdí on… Zapálila si a pak přisunula zapalovač k němu. Zapalovat mu teda rozhodně nebude. Nehledě k tomu, že by jí přitom mohl vytáhnout její pistoli. Obrazně se plácla přes pusu. Nefandi si. Kdyby chtěl… I když i ona byla docela dobrá v karate, dobře střílela a několikrát se zúčastnila závodů v triatlonu – bez medailového umístění, pochopitelně. Ale ono dostat se aspoň do cíle…

„Proč ta kombinace, voda a tonik?“

„Voda je na žízeň. A pokud se nejedná přímo o vodu destilovanou, je to i přísun minerálů. Mám mírnou fobii z pomyšlení, že by mohl nastat nedostatek vody. Následky Sahary. Ale nepokoušejte se to zneužít v představě, že ze žíznivého ze mě dostanete při výslechu víc. Vydržím bez vody stejně tak, jako druhý. Jen je to nepříjemnější.“

„A ten tonik? Měl jste malárii?“

„Nic vážného. Jen jsem do nasazení šel poněkud brzy po očkování. Prodělal jsem lehčí formu – už je to pryč. Ale chinin mi zachutnal.“

„Kolik jste zabil v životě lidí?“ vypálila nečekaně. „Myslím kromě těch dneska.“

„Ale, ale,“ zamlaskal, „doteď vám to docela šlo a teď takovou stupidní otázku. Kromě toho byste měla vědět, že slušní lidé se takovými věcmi nechlubí.“

Vrátil se Žižka a přinesl půllitrovku minerálky a plechovku s tonikem.

Dabert odšrouboval zátku a zvláštním způsobem si začal lít vodu do pusy. Hrdlo držel nad otevřenými ústy a asi z deseti centimetrů nechal dopadat proud na svůj jazyk. Voda se přitom rozstřikovala. Když ten rituál přerušil, aby se mohl nadechnout, všiml si jejich pohledů. „Takhle z toho máte nejvíc,“ ušklíbl se. „Je to vyzkoušený.“

„Já bych se vás ještě na něco zeptal,“ jako by se rozpomněl Žižka.

„Jen do toho.“

„Měl jste pistoli Glock a k ní ještě dva náhradní zásobníky. Je to tak?“

Dabert kývl hlavou, ale Pfeiferová zaklepala na mikrofon.

„Ano, je to tak,“ odpověděl.

„Ale v kapse jste měl ještě volné náboje, které se do glocka nehodí,“ pokračoval v dotazování Žižka.

„To je pravda,“ souhlasil Dabert. „Pomalým pohybem si sáhl do pravého podpaží a najednou se mu v ruce objevil šestiranný revolver Smith & Wesson ráže 38. Pfeiferové a jejímu asistentovi se rozšířily oči. Dabert se usmál, revolver v ruce otočil a pažbou napřed ho položil na stůl.

Žižka po něm bezmyšlenkovitě sáhl a pevně ho sevřel v ruce. Pfeiferová po něm šlehla pohledem. „Předmět doličný,“ vyštěkla, „teď tam budou tvoje otisky.“

Žižka zčervenal a odhodil ho zpátky na stůl, jako by ho pálil v ruce.

„Můžete ho otřít a já ho znovu vezmu do ruky, aby bylo všechno, jak má být.“

Nejradši by mu jednu vlepila, zdálo se, že se Dabert dobře baví. „Jak je možné, že jste ho měl celou tu dobu u sebe?“ zabodla prst do vzduchu směrem k Dabertovi.

„Předně, protože ten revolver je můj, zadruhé, protože mě špatně prohledali. A co se doličnosti týče, nejedná se o předmět doličný, protože se z něj vůbec nestřílelo.“

„Co se doličnosti týče, to nechte laskavě na nás.“ Pfeiferová se kousla do rtu a cítila se mizerně. Jako by jí klouzaly nohy po mokrém jílu. „Ta zbraň se musí stejně prověřit. A zůstane tu jako součást důkazního řízení.“

„Jakého?“ podivil se Dabert. „Útočníci jsou mrtví – já je žalovat nebudu.“

Teď už toho měla Pfeiferová dost. Prudce vstala od stolu, až se její židle převrátila. „Třeba budete obžalován vy,“ řekla Dabertovi. Žižkovi přikázala, aby se o něj postaral, a vydala se za Trejbalem. Byl čas kousnout do červivého jablíčka.

Trejbal seděl ještě ve svojí kanceláři, tak jako i jiné dny zůstával dlouho do večera, přestože už mohl být dávno doma. Jako by se bál, že bude brzy odejit do penze, a on si tohle všechno chtěl ještě užít. Zřejmě patřil k těm, co nemají žádný plán, jak se s penzí vyrovnat.

Podala mu hlášení a byla připravená na to, že jí umyje hlavu. Ale žádné mytí se nekonalo, o šamponování ani nemluvě.

Asi tušil, jak jí je, a trochu se usmál. „Co jste si sakra myslela? Že během pár hodin vyřešíte případ a do rána se stanete hvězdou?

„Co teď s ním?“

„Dobrá otázka. Vlastně na něj nic nemáme, ale stejně ho dáme za katr. Můžeme na osmačtyřicet hodin. Mezitím se třeba ještě něco objeví.“

„A když ne?“

„Tak ho pustíme.“

„A on nám zdrhne.“

„Možná. Ale spíš bych řekl, že ne.“

Zhruba ve stejnou dobu, kdy za Dabertem zaklaply mříže, sešla se na ÚOOZ malá porada. Šéf odboru, vrchní rada Hejna, jeho zástupce rada Šrut, velitel skupiny major Kraus, analytik Tilman a Krausův zástupce Vágner. Ten dal každému list formátu A4, kde v krátké zprávě shrnul fakta z místa činu a o okolnostech případu.

Jako první odložil papír Hejna. „Co víme dál?“ Ta otázka patřila všem.

„Ti mrtví jsou identifikováni,“ přihlásil se jako první major Kraus. „Patřili ke Kazaňské brigádě Genadije Jefremoviče.“

„A ten,“ Hejna se podíval do papíru, „Dabert?“

„Ten jako by spadnul z nebe. Původem Čech, emigrant, na osmnáct let se po něm slehla zem. Najednou se tu objevil a hned takovej masakr.“

„Co o něm víme?“

„Patří do nadnárodní bezpečnostní agentury Securite internationale agence, zkráceně SIA, která má sídlo ve Francii, ale pobočky i jinde v Evropě, dokonce v Africe a Asii. Její motto je: Ochrana životů a majetku. Údajně se zabývá i jinými věcmi, než ochranou životů a majetku, ale to není potvrzeno. SIA zde v Praze zřídila svoji pobočku a Dabert je zde údajně jako poradce z titulu znalosti místních poměrů. Vše legální, s oficiálními povoleními a licencemi.“

„Takže?“

„Takže nic,“ uzavřel rozmrzele Kraus.

„Ale to střílení nebylo pro nic za nic,“ nesouhlasil podplukovník Šrut. Mlátil přitom propisovačkou do stolu a Vágner odhadoval, jestli se mu ji podaří zničit.

„Převezmeme to?“ zeptal se Kraus.

Vrchní rada Hejna chvíli přemýšlel. Nakonec řekl rozhodně: „Ne, v téhle fázi určitě ne. Alespoň ne oficiálně. Ať se v tom hrabe Trejbal se svými lidmi. To, co se stalo, je kriminální čin, nás může maximálně zajímat to pozadí. A tak to paralelně budeme sledovat v rámci monitorování Kazaňské brigády.“ Rozhlédl se kolem sebe a nemohl si nevšimnout Vágnerova kyselého obličeje. „Chcete mě v něčem poopravit, kapitáne?“

„Ne, pane vrchní rado.“ Vágner se unaveně opřel zády do židle.

„Jen to vysypte.“

„Jo? Tak dobře. Vadí mi, že jsme přešli na názvy a výrazy, které si oni sami zvolili. To je brigáda a další jejich výmysly, zatímco by stačilo říct banditi nebo grázlové. A taky mi vadí, že pořád jenom monitorujeme, místo toho, abychom je sebrali a šoupli do báně.“

„Jako vystudovaný právník dobře víte, že za to, co máme v ruce, je žádný státní zástupce neobviní a pokud ano, žádný soudce je za to neodsoudí. Tečka.“

„No, pak bych viděl tu možnost sestavit nákladní vlak ze samých dobytčáků, tam bych je všechny nacpal a zavřel za nimi dveře. Do každého vagonu bych dal kýbl vody, kýbl šlichty a popřál jim šťastnou cestu domů. Tam by si je pak přebrali. Něco by šlo rovnou do kafilérie a něco…“

„Vy jste zralej na psychologa, kapitáne, víte to?“ podíval se na něj upřeně šéfův zástupce Šrut. „Proč jste šel vlastně k policii?“

„Abych nemusel dělat to, co musí advokáti a soudci.“

„Ale i policejní složky se musí řídit zákonem.“

„Jasně, za každého režimu,“ odsekl Vágner. Věděl, že je to podpásovka, ale už to nešlo vzít zpět. Šrut i Hejna začínali za minulého režimu. Bylo to normální a taková praxe byla praktikována i v jiných státech, teď i v dřívějších dobách. Stalo se tak v Německu po válce, v Argentině, ve Španělsku, Řecku… Nebylo prostě možné všechny vyházet a začít od nuly. Kriminalita by vás sežrala. Zůstali ti, kteří prošli prověrkami a byli před zákonem čistí – tak jako soudci. Ale všichni, ať už aktivně nebo jen pasivně, museli táhnout s minulým režimem. A velebit Sovětský svaz, byť by to bylo jen na 1. máje nebo při oslavách VŘSR. A on jim tady vykládá o dobytčácích.

„Nějaké trauma z dětství, o kterém nevíme?“ zeptal se studeně Hejna.

„V osmašedesátém mě znásilnil jeden rudoarmějec, byl jsem batole,“ odpověděl s vážnou tváří Vágner.

Někteří se zasmáli. Žádný z nich neměl tak nízké IQ, aby jeho odpověď brali vážně. Pak nastalo rozpačité ticho.

„Končím poradu,“ pronesl Hejna. Už se začal zvedat, když si to ještě rozmyslel. „A ještě mimo zápis.“ Obrátil se znovu k Vágnerovi. „Když už jsme u toho moralizování, Petříčku…“ někdy mu říkal kapitáne, někdy vrchní komisaři Vágnere a vykal mu. Nejvíc ho však štval, když mu říkal Petříčku. To tykání by mu odpustil. „…donášejí se k našemu sluchu zprávy, že se dost často pohybuješ v docela pochybné společnosti. No, pokud je to v zájmu sběru informací, o čemž pak sepíšeš hlášení, nic nenamítám. Ale pokud udržuješ takové vztahy jaksi jenom soukromě, není to úplně v pořádku.“ Hejna se obrátil na Vágnerova nejbližšího nadřízeného. „Jak to tedy je, Karle?“

Od odpovědi mu však ulehčil ten, kterého se to přímo týkalo. „Nevím, pane vrchní rado, jakou společnost máte na mysli, ale pohybuji se v takové společnosti, která tu žije. Uznávám, není to žádný výkvět, ale sám jste řekl, že je nemůžeme všechny nacpat do dobytčáků. Zrovna předevčírem jsem byl na jedné párty a kromě těch slušných, kterých byla bezesporu většina, měřeno současnými měřítky se vzetím do úvahy, že běžně porušují minimálně sedm z deseti přikázání, tam byli také ti, se kterými, dle vašich slov, není radno se stýkat. Kromě nich jsem tam zahlédl dobře se bavícího poslance Klímu, náměstka ministra průmyslu Škvorce, realitního magnáta Geiera, sekčního šéfa NBÚ Murina… Mám pokračovat? Mám sepsat zprávu? Máte pravdu, je to pakáž.“

To bylo opravdu ostré a ticho, které nastalo, by se dalo označit jako trapné.

Tentokrát se Hejna už definitivně zvedl, podíval se na Vágnera a pak suše pronesl: „Víte co? Jděte do prdele.“

Na chodbě chytil Vágnera za rukáv major Kraus. „Ty jsi ale vůl, viď?“ řekl procítěně.

„Já vím,“ neodporoval Petr.

„Podívej, nasíráš. Na jedný straně máš konexe, za který by oni dali bůhví co, ale ty na ně kašleš, ale kašleš i na ty lidi tady kolem sebe. Kam myslíš, že to takhle dotáhneš?“

Petr se na něj podíval s odzbrojujícím pohledem. „Třeba to nikam dotáhnout nechci.“

Pfeiferová našla místo na zaparkování kus od domu, kde bydlela. Byla to docela dobrá adresa v Dejvicích, v místech, kde se střídaly zahradní vilky s činžovními domy z první republiky. Bylo to hned na začátku, kousek od železničního přejezdu, ale dál už byla rezidenční čtvrť a tam už to bylo hodně drahé. Obývala malou podkrovní garsonku, ale stačila jí – na to přespání. Ve větším bytě by si připadala víc opuštěná. I tak platila nekřesťanské nájemné, ale s příspěvkem na bydlení, který dostávala k platu, se to dalo zvládnout.

Chvíli zaváhala, ale pak se obrátila na druhou stranu směrem k malému baru, který byl na rohu a výlohy měl do dvou ulic. Barman tu byl nový, ještě se tu s ním nesetkala. Měl nablýskanou lebku, pod nosem smeták a na spodním rtu mušku. Takže ta pleš nebyla od nemoci. Byla ráda, že se s ním nezná – neměla chuť na žádné kecy přes barový pult. Bar byl skoro prázdný, jen dva stolky. U jednoho z nich seděli dva buzíci, pro které ostatní svět přestal existovat. U dalšího seděl starý muž, který se skoro nehýbal, možná čekal až na něj přijde řada v krematoriu, tady si jen tak krátil čas, než mu dají vědět. Slunce pomalu zapadalo, ale střechy domů se ještě koupaly v jeho paprscích. Pár z nich zabloudilo i na naleštěný barový pult, u kterého seděla Pfeiferová sama.

Přemýšlela o tom, jestli si má dát ještě jednu tequilu, přemýšlela o tom, jak i ta malá garsonka dokáže být prázdná, přemýšlela o tom, jaké to bude za deset, patnáct let, jestli ta samota bude stejná, přemýšlela o očích toho muže, kterého teď měli uloženého za katrem, skrze které kdyby se jí podařilo nahlédnout, mohla by číst jako v knize. Jenže ta kniha byla zavřená.

Dala si ještě jednu skleničku. Když ji barman před ni stavěl, čuměl na ni jako tele.

„Co je, podělal mě pták?“ vyjela na něj Pfeiferová.

„Viděl jsem vás v televizi.“ Jeho odhalení doprovázela grimasa, při níž se mu zkrabatila kůže na lebce.

„Fakt? A co to bylo? Počkejte. Nebylo to: Udělám cokoliv? Nebo: Mezi námi úchyly?“

„Ne, vy jste polda,“ pronesl vítězoslavně.

„To těžko.“

„Viděl jsem vás,“ nedal se odbýt plešoun.

„Když, tak už policajtka,“ vzdychla si Pfeiferová. „Nebo jste si snad všiml, že bych měla koule?“ Barman přestal leštit skleničku a dva homosexuálové při vyslovení slova koule zpozorněli.

Zaplatila a vypadla. Neměla chuť debatovat s tím plešatým barmanem, ale zároveň věděla, že doma to bude ještě horší. Pomalu zjišťovala, že si s normálními lidmi nemá co říct. Mohla by jít do nějaké hospody, kde se scházejí policajti. Ale to by si připadala, že ani neodešla z práce.

Když vycházel Petr z budovy, kde sídlil jejich útvar, zazvonil mu mobil. Podíval se na displej a na něm uviděl jméno své současné přítelkyně. Chodili spolu už neobvykle dlouho – skoro rok. Byla modelkou, příležitostnou moderátorkou, občas se objevila v televizi, zahrála si v jednom muzikálu a měla i další aktivity. To vše způsobovalo, že měla několikanásobně větší příjmy než on. Zvali ji na různé večírky, kde děvčata jako ona byla nezbytnou ozdobou a dokladem toho, že ten, kdo takový večírek pořádá, není jen tak nikdo. I za to dostávala honorář. Patřila k těm, které si mohou vybírat. A především dobře situované muže. Kdyby chtěla, nemusela by vůbec pracovat. Petr měl aspoň jistotu, že s ním pro všechno tohle nechodí. Protože on byl jen policajt bez kariéry, jak už mu bylo několikrát naznačeno – naposledy před chvílí.

„Nemůžu, jsem mrtvej,“ zachrčel do telefonu.

„To je ale vzrušující,“ ozvalo se na druhé straně, „jsi postřelený?“

Jen její hlas měl účinek, že zalitoval, že si nevzal o číslo větší slipy. „Ne, rozpárali mi kudlou břicho,“ zasténal Petr.

„To je ale hrozné, drahý. Dej pozor, ať si nešlápneš na střeva, protože je budeš potřebovat kvůli dobrotám, které se budou podávat na slavnosti vítání slunce, kam jsme zváni i my. Je to moc pěkné sídlo na Slapech, přímo nad vodou. Vedou odtud schody dolů k molu, kde je připoutaný hausbót, kde budou připravena překvapení a jiné radovánky.“

„Musí to být, Moniko?“

„Ano.“

„Co si mám vzít na sebe?“

„Je pikantní, když mluvíš jako ženská. Ale nedělej si žádné starosti. Stačí, když se, až dojedeš domů, osprchuješ, utřeš do sucha, pak se postavíš nahý doprostřed pokoje a já už se o tebe postarám.“

Byla to pravda. Za tu dobu, co chodil Petr s Monikou, se jeho šatník od základů změnil. Ne, že by předtím chodil v teplákách, a i teď dál chodil do práce oblečený uměřeně. Přesto mu Monika nosila věci, ve kterých by se mohl rovnou postavit na přehlídkové molo. Nevěděl, jestli to Monika kupuje, nebo jestli to dostává, třeba se slevou. Když se na to zeptal, nikdy mu neodpověděla s tím, že o takových věcech se nemluví. Někdy se musel v duchu přesvědčovat o tom, že není žádný gigolo.

Jeli po staré zbraslavské silnici, jejíž některé pasáže se mu vybavovaly ve spojení se záběry několika předválečných filmů. Monika řídila svého Volkswagena Tuareg s interiérem v kůži, která ještě voněla novotou. Byla dobrá řidička a on by mohl vedle ní spát bez obavy, že po probuzení zjistí, že mezitím doputoval na onen svět. Cítil se dobře ve volných, od pasu nabíraných kalhotách, v ručně šité košili se stojáčkem a v lehkém saku. Mokasíny byly měkké a na nohou je ani necítil.

Občas se na ni podíval. Byla brazilský typ. Měla kakaovou pleť, ale jednalo se o velmi světlé kakao, tmavé vlasy, oči, které se nedaly přehlédnout…

„Co je?“ usmála se.

„Koukám, jak je na tobě všechno hezké.“

„Co konkrétně?“

„Krásné dlouhé nohy, dlouhé vlasy, p…“

„Ano. A peřinu dostanu od táty.“ Měla smysl pro vtipnou zkratku.

Před vilou, kde se konala párty, nebylo dost místa, ale auta přebírala služba a odvážela je bůhví kam. Petra napadlo, že by to mohl být dobrý džob. Kdyby to napadlo pár filutů, kteří by postavili o kus dál kamion, na který by s auty najížděli… každé z aut bylo nejmíň za tři čtvrtě milionu, a to byla auta těch chudších hostů.

Skleničky se šampaňským hned u vchodu, lampiony, živá hudba, výkladní skříň těch, kteří něco znamenali nebo chtěli znamenat, nebo těch, kteří se alespoň tvářili, že znamenají. Krásné dívky, ale i dámy, které nebyly krásné ani náhodou, ale jejich vizážisté na nich dokázali odvést kus poctivé práce vedoucí k výsledku, který za ty peníze stál.

Monika měla radši párty pod otevřeným nebem, příliš nepila a větší obsah svých sklenek odlévala do trávníku. Přesto dokázala být společenská a veselá a nikdy nebyla protivná, jak dokážou být někdy abstinenti.

Zatančili si a pak se rozdělili. Měla své společenské povinnosti, ale věděla, že mu to nevadí. Nežárlil, protože neměl důvod. Bylo tu pár známých, které znal i on, občas s někým prohodil pár slov. Ale většinu času jen tak bloumal a pozoroval lidi. A nemohl by říct, kde končí hranice pouhého okukování a kde začíná profesionální deformace. Pak ho vzala za ruku Irena, Moničina kamarádka, a odvedla si ho na parket.

„Ještě se s Monikou milujete?“ zeptala se, zatímco se na něho tiskla. Mělo to znít nezávazně, ale úplně nezávazné to nebylo.

„Jo, já bych řekl, že pořád ještě dost.“

„No, já jen, že kdybyste to odpískali, dej mi vědět.“

„Já bych byl pro tebe sestup o několik pater níž, Iren. Ty už jsi měla přeci jiné kosy.“

„Myslíš si, že jsem jenom vypočítavá mrcha? A proč bych nemohla mít vedle svého přítele ještě milence? A třeba bys zůstal jenom ty.“

„A kdo by nás živil?“

„Dobrá otázka.“

„Tak vidíš. Co bys dělala s policajtem?“ Petr kývl hlavou ke skupince třech pánů, z nichž jeden se snažil vypadat jako Alain Delon, ale spíš připomínal Pepu Náhlovského, druhý by se nejradši převtělil do postavy Arnyho Schwarzeneggera, ale vycházel mu spíše Zdeněk Srstka a ten třetí… ten se do nikoho nevtěloval. Bylo mu šedesát, měl dost velký vliv a někdy se prý podle něho hlasovalo i v parlamentu. Petr se s ním už párkrát setkal a tuhle párty ostatně pořádal také on. „Čumí na nás,“ řekl.

„Kdybych si měla dělat hlavu z toho, kdo na mě čumí,“ pohrdavě odfrkla Irena. „Spíš bych si začala dělat hlavu z toho, kdyby už na mě nikdo nečuměl. Jeden z těch tří je můj přítel,“ dodala.

Table of Contents

První