Bram Stoker

HADÍ ZÁMEK

Originální název: The Lair of the White Worm,

Vydáno ve Wildside Press, Rockville 2003

Překlad Zuzana Schönová

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2008, 2010

ISBN 978-80-243-5034-9

Úvodem

Abraham (Bram) Stoker se narodil roku 1847 v Dublinu jako třetí ze sedmi dětí. Jeho rodiče žili v maloměšťáckých poměrech. Téměř do svých osmi let byl ustavičně nemocný a velmi slabý. Jeho dlouhodobá choroba pro něho znamenala traumatizující skutečnost, která se objevuje i v jeho literárním díle – obzvlášť v Drákulovi s jeho upíry vstávajícími z hrobu.

Nakonec však u mladého Stokera přece jen došlo k úplnému uzdravení. Po čase se stal dokonce atletem a fotbalovou hvězdou na dublinské univerzitě. Na Trinity College studoval dějepis a literaturu, vedle toho také matematiku a filozofii a brzy se stal váženým členem akademické obce a mimo jiné byl i předsedou několika vědeckých společností.

Již během studia začal psát do novin a brzy se vzdal učitelské činnosti ve prospěch skrovné, ale svobodné existence novináře a divadelního kritika.

První Stokerovou publikovanou knihou byla v r. 1881 sbírka povídek Under the Sunset, viktoriánská pohádka se silně moralizujícím obsahem. Kniha se u čtenářů nesetkala s velkým úspěchem, ale dobová kritika se o ní vyjádřila vesměs pochvalně.

Velký zvrat ve Stokerově životě přišel, když se setkal s Henrym Irvingem, nejslavnějším představitelem Shakespearových postav tehdejší doby. Na Stokera tento herec tak zapůsobil, že se stal jeho managerem a věnoval mu dalších dvacet sedm let svého života. Irving se svým vzhledem stal dokonce vzorem pro Stokerovu nejznámější románovou postavu, hraběte Drákulu. Také v Hadím zámku se v siru Caswallovi setkáme s podobnou postavou.

Navzdory svým mnohostranným povinnostem v divadelním světě a hektickému životu po Irvingově boku si Stoker i dál nacházel čas na psaní. Před jeho velkým úspěchem, Drákulou, vyšlo několik románů s romanticko-dobrodružným obsahem. V r. 1897 se mu pak podařilo příběhem o hraběti z Transylvánie, který saje krev, vytvořit skutečný mýtus, jenž se po Stokerově smrti dočkal několika filmových zpracování. Ale už za Stokerova života se román stal bestsellerem a předlohou pro několik divadelních her. Teprve sedm let po vydání Drákuly se Stoker opět vrátil k hororovému žánru. 1904 vyšlo Sedm prstů smrti, román o egyptské královně, která vstala z mrtvých.

O rok později umírá Irving a Stoker se začal zcela věnovat své spisovatelské práci. Ale až krátce před smrtí se mu naposledy podařilo navázat na úspěch Drákuly, když napsal román Hadí zámek.

Také v tomto románu bojuje mladý muž proti démonickým bytostem. V jeho boji ho přitom podporuj dva postarší angličtí džentlmeni. Stoker se v tomto románu vzdal reprodukování dopisů a deníkových záznamů, které se hojně vyskytují v jeho ostatních románech, a snad právě proto je pro dnešního čtenáře Hadí zámek o to napínavější a čtivější.

Michael Görden

Příjezd Adama Saltona

Když Adam Salton vstoupil v obvyklou dobu do Empire Clubu v Sydney, zjistil, že tam na něho čeká dopis od jeho prastrýce. Poprvé slyšel o starém pánovi asi před rokem, když se Richard Salton ohlásil jako jeho příbuzný a stěžoval si na to, s jak velkými obtížemi se mu podařilo vypátrat adresu svého prasynovce.

Adam byl touto zprávou velmi potěšen. Často slýchal svého otce hovořit o starších členech rodiny, s nimiž už po dlouhou dobu neměl žádné spojení. Rychle se rozvinula zajímavá výměna dopisů.

Tak se stalo, že Adam dychtivě otevřel dopis, který právě přišel a obsahoval srdečné prastrýcovo pozvání, aby ho na neomezenou dobu navštívil na Lesser Hillu.

„Upřímně řečeno,“ stálo v dopise, „doufám, že se zde usadíš natrvalo. Byl bych rád, kdyby ses stal mým nástupcem. S pomocí Boží jsme dospěli do roku 1860 a mně se blíží osmdesátka. Třebaže pocházíme z dlouhověké rodiny, jsou lidskému životu stanoveny určité hranice, to říká rozum. Mou náklonností si můžeš být jist a stejně pevně můžeš stavět na tom, že naše soužití uspořádám tak šťastně, jak je to v mé moci. Proto tě prosím, abys po obdržení mého dopisu neprodleně vyrazil na cestu, abych tě mohl brzy přivítat. Pro případ, že ti tím usnadním cestu, posílám ti šek na dvě stě liber. Neváhej příliš dlouho, aby nám osud daroval ještě mnoho šťastných společných dní. Velmi by mě potěšilo, kdybys mi co nejdřív poslal dopis s datem tvého příjezdu. Až přijedeš do Plymouthu, Southamptonu nebo do jakéhokoli přístavu, očekávej mě na palubě a já si pospíším, abych tě mohl co nejrychleji obejmout.“

Když starý pan Salton dostal Adamovu kladnou odpověď, měl velkou radost a neprodleně poslal jednoho sluhu ke svému důvěrníkovi a příteli, siru Nathanielovi de Salis, aby mu sdělil, že jeho prasynovec dorazí do Southamptonu dvanáctého června.

Hned poté dal pan Salton pokyn, aby v tento významný den velmi časně ráno připravili vůz, který ho měl odvézt do Staffordu. Tam chtěl stihnou vlak v jedenáct hodin čtyřicet dopoledne. Noc chtěl strávit se svým synovcem buď na palubě, což by pro něho byla nová zkušenost, nebo v hotelu, pokud by tomu jeho host dával přednost.

V každém případě se měli pak druhý den časně ráno vydat na cestu domů. Dál uložil svému správci, aby poslal do Southamptonu velký cestovní vůz a aby zajistil dostatečný počet koní z jeho vlastního chovu na přepřahání. Chtěl svému prasynovci, který strávil celý svůj život v Austrálii, ukázat cestou anglický venkov. Pan Salton vlastnil značné množství koní z vlastního chovu, které sám zajížděl, mohl se tedy spolehnout na to, že pro mladého muže to bude vskutku nezapomenutelná cesta. Zavazadla měli poslat do Staffordu po železnici, kde je vyzvedne jeden z jeho vozů.

Během cesty do do Southamptonu si pan Salton stále znovu kladl otázku, jestli je jeho synovec ze setkání s blízkým příbuzným stejně nervózní jako on sám. Nekonečná cesta po železncii a únavné cestování po ne zrovna kvalitních cestách jen zvyšovaly jeho netrpělivost.

Zatímco vlak vjížděl do přístavu a on si sbíral svá příruční zavazadla, vstoupil dovnitř kupé energicky mladý muž.

„Jak se daří, milý strýčku? Poznal jsem vás podle fotografie, kterou jste mi poslal! Chtěl jsem vás co nejrychleji poznat, ale všechno je tu pro mne ještě tak cizí, že jsem si příliš nevěděl rady. Konečně jsem tady! A jsem velmi šťastný, že vás vidím. Tisíce mil jsem o tomto štěstí snil, ale teď je mi jasné, že skutečnost předčila veškerá očekávání!“ Zatímco to všechno ze sebe chrlil, potřásali si starý a mladý muž srdečně rukama.

Setkání probíhalo nad očekávání dobře. Když si Adam všiml, že starý pán se zajímá o loď, navrhl, aby strávili noc na palubě. Dodal, že je ochoten kdykoliv vyrazit a následovat strýce, kam si jen bude přát.

Starý muž byl Adamovou ochotou velmi potěšen. S radostí pozvání přijal a od té chvíle mezi nimi zavládlo přátelství, jako by se oba znali už dlouho. Srdce starého pána, které dlouhý čas znalo jen prázdnotu, bylo opět naplněno radostí. Mladý muž se zase po příjezdu do své nové vlasti setkal s přimetím, které bylo pln v souladu s jeho sny, kterými se zaobíral ve chvílích samoty, a připadalo mu, že ho konečně čeká život plný vzrušujících zážitků. Netrvalo dlouho a starý muž oslovoval Adama křestním jménem, čímž ještě víc prohloubil jejich vzájemný vztah. Po dlouhém rozhovoru o všem možném, se oba vzdálili do kajuty, kterou měli společně sdílet. Richard Salton láskyplně položil ruce na chlapcova ramena – neboť navzdory tomu, že Adamovi bylo sedmadvacet let, byl pro něj mladý muž stále chlapcem.

„Já jsem tak rád, můj milý chlapče, že jsi přesně takový, jakého jsem si tě vysnil. Doufal jsem, že takový bude jednou i můj syn. Ale to všechno již nyní patří minulosti. Chválabohu začíná teď pro nás pro oba nový život. Věřím, že nám zbývá ještě dostatek času, který můžeme strávit spolu. S tím, co ti teď sdělím, jsem čekal až na tvůj příjezd, na chvíli našeho osobního setkání, neboť jsem považoval za vhodnější nepřipoutávat tvůj mladý život k životu starce dřív, než se osobně poznáme. Nyní mohu o celé věci konečně promluvit bez zábran, neboť od okamžiku, kdy jsem tě spatřil, v tobě vidím svého syna. A budeš-li si to přát, pak se mým synem skutečně staneš…“

„Ano, samozřejmě že si to přeji – z celého srdce!“

„Děkuji ti.“ Starcovy oči zvlhly a hlas se mu třásl dojetím. Po chvíli opět pokračoval: „Když jsem se konečně dozvěděl, že chceš přijet, udělal jsem svou závěť. Od té chvíle jsi se stal bohatým mužem. Zde je příslušná listina, Adame. Ponech si ji. Všechno, co je moje, bude patřit tobě A mohou-li láska a přání všeho dobrého učinit život šťastnějším, věz, že tvůj život bude velmi šťastný. A nyní, můj chlapče, si musíme dopřát trochu odpočinku. Vyrazíme brzy ráno, máme před sebou dlouhou cestu. Doufám, že ti delší jízda nevadí. Původně jsem chtěl vzít. starý cestovní kočár, v němž můj dědeček, tvůj praprastrýc, jel ke dvoru krále Viléma IV. Vůz je v perfektním stavu, vskutku skvělá práce. Nakonec jsem si však říkal, že udělám lépe, když vezmu svůj vlastní kočár. Koně jsou z mého vlastního chovu a na naší cestě budou pravidelně přepřaháni. Doufám, že máš koně rád? Já koně miluji, už dlouho jsou tahle nádherná zvířata jednou z mých největších životních zálib.“

„Mám koně moc rád,“ odpověděl Adam nadšeně, „dokonce několik koní sám vlastním. Když mi bylo osmnáct, daroval mi můj otec koňskou farmu, které jsem věnoval dost času. Před mým odjezdem mi můj správce předal seznam, z něhož vyplývá, že máme přes tisíc kusů koní té nejlepší kvality.“

„To mě těší, můj chlapče. Zase pouto, které máme společné!“

„Jak nádherné bude vidět takový kus Anglie! Navíc společně s vámi!“

„Děkuji ti. Cestou ti budu vyprávět všechno o tvém budoucím domově a jeho okolí. Budeme cestovat jako za starých časů. Můj dědeček vždycky cestoval se čtyřspřežím, a ty budeš také.“

„To mě těší. Budu smět občas sám kočírovat?“

„Kdykoliv budeš chtít, Adame. Spřežení patří tobě. Každý kůň, kterého cestou zapřáhneme, bude tvým vlastnictvím.“

„Strýčku, jste příliš velkorysý!“

„Ale kdepak. Je to jen sobecké potěšení starého muže. Konec konců se nestává každý den, aby se do domu svých předků vrátil dědic. A mimochodem… Ale ne, nyní se raději odebereme ke spánku. Všechno ostatní ti řeknu zítra.“

Caswallové z Castra Regis

Pan Salton byl celý život ranní ptáče. Ale třebaže se druhý den ráno probudil velmi časně, v neutuchajícím rámusu, který na lodi panoval, nebylo beztak na další spánek ani pomyšlení, setkal se s pohledem, který už na něho upíral Adam ze svého lůžka. Jeho prasynovec mu přenechal pohovku a sám spal na nižším lůžku.

Přes svoji velmi dobrou kondici byl starý pán po včerejší cestě a po dlouho trvajícím vzrušujícím rozhovoru přece jen trochu unavený.

I Adam se podle venskovských zvyků, kterými se celý život řídil, probudil za rozbřesku a netrpělivě očekával zážitky, které přinese nový den. Nebylo divu, že oba nyní zároveň vyskočili a oblékli se. Stevard jim připravil snídani velmi časně, takže netrvalo dlouho a oba sešli po můstku na pevninu a vydali se hledat vůz.

Velmi brzy potkali šafáře pana Saltona, který už je netrpělivě očekával. Neprodleně je zavedl na místo, kde stál připravený cestovní vůz. Richard Salton si dal záležet na tom, aby svému mladému průvodci vypočítal všechny přednosti, které z vozu dělaly vynikajícího společníka na cestu. Bylo v něm zapřaženo čtyřspřeží skvělých koní, které řídili dva kočí.

„Vidíš,“ prohlásil pan Salton, „že můj vůz má všechny předpoklady k tomu, aby v něm člověk mohl cestovat pohodlně a rychle. Cestujícím nic nebrání ve výhledu a nikdo nemůže poslouchat, o čem se uvnitř vozu mluví. Používám ten vůz už čtvrt století a ještě jsem neviděl žádný, v němž by se dalo cestovat pohodlněji. Ale to hned pocítíš na vlastním těle. Naše cesta nás povede srdcem Anglie. A cestou chci pokračovat v rozhovoru, který jsme započali již včera. Naše trasa povede přes Salisbury, Bath, Bristol, Cheltenham, Worcester, Stafford a odtud domů.“

Adam chvíli mlčel, jen se díval a bloudil pohledem po celém obzoru.

„Souvisí naše dnešní cesta nějak s tím, co jste mi chtěl říct už včera?“ zeptal se Adam.

„Přímo ne. Ale nepřímo v každém případě.“

„Řekněte mi to tedy nyní, nikdo nás přece nemůže slyšet. A pokud vás něco napadne cestou, klidně mi to řekněte. Můžete si být jistý, že porozumím.“

A tak starý Salton začal vyprávět:

„Adame, vezměme to od začátku. Tvoje přednáška Římané v Británii, jejíž rukopis jsi mi poslal poštou, mi řekla něco o tvých zálibách a zároveň mi dala podnět k přemýšlení. Odpověděl jsem tenkrát na tvé psaní obratem a prosil jsem tě, aby ses vrátil domů, neboť mě náhle napadlo, že by to s ohledem na tvůj zájem o historická bádání bylo pro tebe to pravé místo. A krom toho je to také domov tvých předků. Když jsi byl schopen dozvědět se toho tolik o Římanech v Británii až z Nového Jižního Walesu, o kolik víc materiálu bys musel sesbírat tady na místě samotném! Naším cílem je srdce starého království Mercia, v němž se nacházejí stopy početných národů, které tvořily onen celek, který se dnes nazývá Británie.“

„Domníval jsem se, že jste pro můj příjezd měl nějaký důležitější, osobnější důvod, pane. Historie konec konců neuteče – leda že by ji chtěl člověk dělat sám.“

„Zcela správně, můj chlapče. Měl jsem důvod, jak jsi správně vytušil. Chtěl jsem tě mít u sebe ve chvíli, kdy se bude konat pro místní historii tak důležitá událost.“

„Smím se zeptat, o co jde?“

„Ale jistě. Majitel největšího pozemku v naší části hrabství je na cestě domů a má se mu dostat velkolepého přivítání, které bys možná chtěl zažít. Již více než století žijí všichni vlastníci tohoto panství s výjimkou krátkého časového období v cizině.“

„A proč tomu tak je?“

„Castra Regis je široko daleko v okolí největší panské sídlo s nejrozsáhlejšími pozemky. Je to rodinné sídlo rodiny Caswallů. Poslední majitel, který tam skutečně žil, byl Edgar Caswall, dědeček muže, který má zanedlouho přijet. Právě on byl také tím mužem, který zde krátký čas pobýval. Dědeček tohoto muže se jmenoval rovněž Edga, ostatně tradici tohoto křestního jména si v rodině obzvlášť udržují. Tedy tento Edgar se nepohodl se svou rodinou, odešel do ciziny a – třebaže občas vykonal na rodinném sídle návštěvu – všechny své styky se svými příbuznými přerušil. Jeho syn se v cizině narodil, žil tam a také tam zemřel. Jeho vnuk, poslední dědic, se rovněž narodil v cizině a žil tam až do svého třicátého roku – v podstatě tedy dosud. Celá tahle větev rodiny nežila dlouhou dobu na panství.

Velký majetek Castra Regis už po pět generací neviděl svého majitele – je to už víc než sto dvacet let. Statek byl sice dokonale spravován, takže si žádný ze zdejších usedlíků nemohl nic stěžovat, nicméně je zcela samozřejmé, že lidé touží po tom, aby poznali nového vlastníka, a že my všichni očekáváme jeho příjezd s rvelkým očekáváním. Totéž platí i pro mne, člověka, jehož pozemky jsou od Castra Regis přece jen dost vzdálené.

Teď přijíždíme na nové území. Tohle je věž katedrály v Salisbury a o chvíli později budeme už blízko starého území Římanů. Jistě si to tam budeš chtít pozorně prohlédnout.

Můj dobrý přítel, sir Nathaniel de Salis, který je jako já majitelem některých pozemků blízko Castra Regis, bude během oslav spojených s příjezdem Edgara Caswalla mým hostem. Jeho sídlem je Doom Tower. Edgar je přesně ten typ muže, který si jistě dokáže získat tvoje sympatie. Zabývá se historií a je prezidentem Archeologické společnosti Mercie. Ví o našem kraji, o jeho historii a obyvatelstvu víc než kdokoliv jiný. Myslím, že už dorazil před námi, takže bychom si mohli po večeři trochu popovídat. Sir Nathaniel se zabývá i geologickými a přirodovědnými aspekty našeho kraje, zná samozřejmě i všechny staré ságy z prehistorických dob.“

Noc strávili v Cheltenhamu a druhý den ráno pokračovali v cestě do Staffordu. Pro Adama toho bylo cestou k vidění opravdu hodně. Tepve když Salton prohlásil, že před sebou mají poslední etapu cesty, vrátil se Adam ve svých myšlenkách k návštěvě sira Nathaniela.

Už se stmívalo, když se blížili k Lesser Hillu, majetku pana Saltona. Byla již příliš velká tma na to, aby se daly rozeznat podrobnosti v okolí. Adam jen viděl, že dům stojí na pahorku, který není tak vysoký jako pahorek korunovaný tvrzí, z jejíž věže vlál prapor a byl jasně ozářený světly míhajícími se sem a tam. Bylo znát, že přípravy na slavnosti příštích dnů jsou v plném proudu. Adam proto potlačil svou zvědavost do druhého dne.

Jeho prastrýce přivítal u dveří postarší muž, který ho srdečně pozdravil. „Přijel jsem tak brzy, jak sis přál. Tohle je určitě tvůj prasynovec – těší mě, že vás poznávám, pane Adame Saltone. Já jsem Nathaniel de Salis. Váš strýc je jedním z mých nejstarších přátel.“

Adamovi od první chvíle připadalo, že se znají od pradávna. Bylo to opravdu příjemné setkáníl.

Srdečnost, s níž se k sobě sir Nathaniel a Adam chovali, jim následující rozhovor výrazně usnadnila. Sir Nathaniel byl velmi moudrý a byl to muž znalý světa, zcestovalý a ve svém oboru velmi učený. Jak se dá očekávat od úspěšného diplomata, byl brilantním diskutérem. Adamův obdiv a jeho touha naslouchat mu, ho dnes velmi těšila.

Sir Nathaniel se také následující den zmínil panu Saltonovi, že přátelská konverzace se brzy přenesla do velmi zajímavých rovin. Věděl, že jeho starý přítel chtěl svému prasynovci povědět všechno o předkládaném tématu a už na cestě z Peaku sem si rozmyslel, o čem bude hovořit. Adamovi proto stačilo jen poslouchat, aby se dozvěděl vše, co ho zajímalo. Po večeři, když se služebnictvo vzdálilo a tři pánové byli přenecháni svému vínu, sir Nathaniel začal:

„Jak jsem se dozvěděl od vašeho strýce, zůstaňme raději u označení strýc a synovec místo abychom vyjadřovali vaše skutečné vztahy, tedy, váš strýc je mi jakožto přítel natolik drahý, že chci s vaším svolením ponechat stranou všechny formality a budu vás oslovovat Adame, jako byste byl jeho syn.“

„Nic by mi nemohlo být milejší,“ odpověděl Adam.

Jeho odpověď zahřála oba staré muže u srdce, ale vzhledem k typiciké anglické zdrženlivosti ohledně otázek osobní povahy, se opět instinktivně vrátili k předchozímu tématu. Sir Nathaniel pokračoval:

„Je pravda, Adame, že tvůj strýc tě informoval o poměrech v rodině Caswallových?“

„Částečně, pane. Další podrobnosti se mám dozvědět od vás – pokud budete tak laskav.“

„Povím ti s největším potěšením všechno, co vím. Nuže, první Caswall, o němž víme něco bližšího, je Edgar, hlava rodiny a vlastník panství, na které přišel přibližně v době, kdy zemřel král Jiří III. Měl syna, asi čtyřiadvacetiletého, s nímž se jednoho dne ošklivě pohádal. Nikdo nevěděl proč, ale vzhledem k prchlivému rodinnému charakteru můžeme vycházet z toho, že se jednalo v podstatě o bezvýznamnou věc, a to i navzdory té skutečnosti, že byl tento spor vskutku mimořádně bouřlivý.

V důsledku této roztržky opustil nesmiřitelný syn otcovský dům, aniž by otci vůbec řekl, kam se chystá odejít. Už nikdy se nevrátil. Za pár let poté zemřel, aniž by si se svým otcem vyměnil jediné slovo nebo dopis. V cizině se oženil a zanechal po sobě jednoho syna. Propast mezi ním a starcem se zdála nepřekonatelná, neboť i tento mladý muž se oženil a měl syna, ale ani radost ani hoře nesvedly rozhádané členy rodiny dohromady. Za těchto okolností se nedalo počítat s usmířením, naopak – rozpory se jen prohloubily a lhostejnost zavládla dokonce i v oblasti společných zájmů. Pouze díky pozornosti právních zástupců se o narození tohoto nového dědice vůbec vědělo. Dokonce strávil několik měsíců v domě svých předků.

Poté se rodinné zájmy točily kolem jedné jediné otázky – a sice, kdo majetek zdědí. Protože mladší generaci byly děti odepřeny, upírají se teď všechny naděje na vnuka tohoto muže.

A nyní je pro vás důležité, abyste si dobře vštípil do paměti nejnápadnější znaky tohoto rodu. Projevují se velmi zřetelně a nemění se. Všichni z tohoto rodu jsou si navzájem podobní, jsou chladní, sobečtí, panovační a bezohlední v prosazování své vůle. Snaží se vždy jen o to, aby se vždycky všechno obrátilo v jejich prospěch. Kdykoli oni sami udělali chybu, vždycky za ni nesl důsledky někdo jiný. Tohle pravidlo je organickou součástí jejich strategie. Není tedy divu, že ať se v kraji dělo cokoli, Caswallové si své postavení vždy dokázali ještě upevnit. Všichni Caswallové byli vždy od přírody bezcitní. Podle toho, co víme, se žádného z nich nikdy nedotkl soucit, žádný z nich nikdy nepodal druhému ruku na usmířenou.

Všechny jejich obrazy a portréty svědčí o podobnosti s antickými Římany. Tmavé oči, husté a vlnité havraní vlasy, nezvykle silná postava. Husté černé vlasy spadající až na krk, to je rovněž znak mimořádné síly, ale i vytrvalosti. Nejcharakterističtějším znakem jsou ale oči. Černé, pichlavé, zdá se, že je v nich obsažená nesmírná síla, která nesnese žádného odporu. Je to síla, která je zčásti rodinným znakem, zčásti je to však i osobní síla, která je naplněna jakousi hypnotickou kvalitou. Při pohledu do takových očí není lehké vzdorovat.