Vlastimil Vondruška

ZÁHADA ZLATÉ ŠTOLY

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška 2003, 2007

© Mapa Alena Vondrušková 2003, 2007

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2003, 2007

ISBN 978-80-243-5266-4

Mé ženě Aleně

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

OSOBY

Hlavní postavy

Oldřich z Chlumu – královský prokurátor a správce hradu Bezdězu

Ota ze Zástřizlí – panoš královského prokurátora

Diviš – velitel vojenské družiny

Osoby z Případu ztraceného zlata

Přemysl II. Otakar – český král

Eberhart – královský mincmistr

Fridlín – perkmistr zlatých hor v Jílovém

Henslin – jílovský rychtář Mikeš z Dobronína – královský urburéř

Markvart – voják v barvách rožmberské růže

Janek od Špitálu – pasíř

Vencl – sirotek žijící v nevěstinci

Bonifác – rychtář Většího Města pražského

Merthin – představený pražských žebráků

Křivák – člen loupežnické bandy

Osoby z Případu zmizelého šenkýře

Fráňa – majitel šenku U Zlaté brány v Jílovém

Vít – jeho bratr

Marta – šenkýřova dcera

Božetěcha – pobožná venkovanka

Dobroněha – hříšná venkovanka

Osoby z Případu zamilovaného písaře

Zdeněk – urburní písař

Enderlin Štuk – měšťan a majitel hrádku Nussberku

Fiorella – krásná dcera zemana Rotleva

Adalbertus – opat kláštera svatého Jana Křtitele v Ostrově

I. KAPITOLA

Muž v plátěné hornické kytli, špinavé od jílu, došel v mihotavém světle louče až k truhlici. Ruku položil váhavě na jednu z pečetí. Potom se ohlédl na svého společníka.

,,Mám?“

,,Jistě,“ zabručel druhý. Byl oblečený do soukenného kabátce a nohavic, které byly špinavé od jílu a bahna podobně jako kytle jeho staršího druha. ,,Na tuhle příležitost čekám celý život.“

,,Co když to nevyjde?“ strachoval se muž v kytli. Ruku nechal položenou na pečeti.

,,Nesmysl!“ vztekle odsekl muž v soukenném kabátci. ,,Vyšetřovat to bude pražský rychtář, nejvýš někdo z úřadu královského urburéře. Tam jsou samí hlupáci. Jako bys ty lidi neznal. Spíš budeme mít problém, aby si vůbec nějakých stop všimli. Když už jsme si s nimi dali tolik práce,“ ušklíbl se a v očích mu zahrál výraz hrdé pýchy. ,,Tak dělej už, sakra!“

Muž v kytli se zhluboka nadechl, jako by se soustřeďoval před obtížnou prací. Potom utrhl pečeť a vzápětí druhou. Otevřel truhlici a opatrně, jakoby v nábožném vytržení, vytáhl jeden z kožených váčků. Potěžkal ho spokojeně v ruce.

,,Poctivá míra,“ usmál se.

,,Aby ne,“ konstatoval věcně mladší a pak natáhl ruku.“, Dělej, čeká nás spousta práce.“

Otevřel plátěný pytel a rychle do něho začal kožené váčky házet.

II. KAPITOLA

Vysoký mladík se světlými dlouhými vlasy, nakadeřenými do splývavých vln podle poslední módy, se zvědavě rozhlížel. Panoš Ota ze Zástřizlí vypadal jako městský hejsek, jakých chodily po Praze desítky. Ale kdo by se nechal oklamat jeho rozmařilým oděvem a dostal se s ním do křížku, se zlou by se potázal. Ota se uměl ohánět mečem i pěstmi. Vyhrál dokonce několik turnajů, ač zatím nebyl pasován na rytíře. Byl to však jeho veliký sen.

Stál pod podloubím spolu s přítelem, robustním vojákem v plášti s erbem českého krále. Vrtěl překvapeně hlavou a rukou mu ukazoval na nové domy, které stály v řadě kolem Havelského rynku.

,,Vidíš, Diviši, jak se Němci roztahují? Když jsem tady byl naposledy, stálo tu pár domů.“

,,Já tu nebyl ještě déle,“ přikývl hlavou voják. Byl černovlasý, urostlý a nebyl by určitě ošklivý, kdyby jeho tvář nehyzdila dlouhá jizva od lícní kosti až téměř k oku. Život vojáka nebyl lehký a Diviš toho ve službách královského prokurátora Oldřicha z Chlumu prožil hodně. Velel jeho družině a měl by klidný život, kdyby spolu s panošem Otou nepomáhal při vyšetřování neobvyklých zločinů. S hrdostí však mohl o večerech známým vyprávět, jak dopadl nebezpečné lotry.

Panoš Ota si uměl získat důvěru lidí. Dokázal ve tváři vykouzlit ten nejupřímnější úsměv, jakého byl schopný snad jenom světec. I když do něho měl hodně daleko. Přes své mládí měl se světem zkušenosti a bylo těžké ho oklamat. Diviš na přemýšlení moc nebyl. Raději se rval, než aby se vyptával. Proto ho pan Oldřich posílal pronásledovat zločince nebo pátrat mezi spodinou.

Jenže vždycky se to nějak zašmodrchalo a nakonec hrozilo mnohem větší nebezpečí Otovi než jemu. Mnohokrát Diviš pomáhal s dobromyslným úsměvem svému příteli. A nejen při vyšetřování. Urostlý a módně oblečený Ota neušel zájmu žen. Měl ho rád a nikdy se mu nebránil, spíše naopak.

Oldřich z Chlumu ho často a rád káral. Vždycky tvrdil, že kdyby Ota jen zlomek pozornosti, kterou prokazuje dívkám, věnoval vyšetřování, byly by případy vyřešené mnohem rychleji. Jednou k tomu Diviš s úsměvem poznamenal, že on sám se považuje za Otova anděla strážného, protože ho musí pořád tahat z nějakého průšvihu. Ale Ota se nevděčně zašklebil, pak ho přátelsky udeřil do ramen a opáčil, že velice pochybuje, že by anděl vypadal jako loupežník. Na usmířenou pak musel Diviše pozvat do šenku a celou útratu zaplatit.

,,Když jsem tu byl před lety, Havelská osada se teprve začínala stavět,“ pokračoval Diviš. ,,Už tehdy se mi ty nové domy líbily. Ale že to bude taková nádhera, to by mě ani ve snu nenapadlo.“

,,Náš Bezděz je lepší,“ protestoval panoš Ota. Byl hrdý na hrad, který Oldřich z Chlumu spravoval a podle přání krále Přemysla II. Otakara dále rozšiřoval. ,,I když uznávám, že město je něco jiného než hrad,“ dodal rychle, když si všiml Divišova nesouhlasu. Nechtěl se hádat. Čekal je týden lenošení a Praha stála za to. S přítelem, jako byl Diviš, slibovala spoustu skvělé zábavy.

,,Bezděz má sice lepší opevnění,“ přemýšlel nahlas Diviš, kterému to srovnání připadalo zajímavé, ,,ale tady je mnohem víc domů a lidí. Některé domy jsou výstavné skoro jako palác. Alespoň podle velikosti. I když uvnitř asi za moc stát nebudou.“

,,Abyste se nedivil, urozený pane,“ ozval se kudrnatý výrostek, který je už chvíli nenápadně poslouchal. ,,Někteří měšťané mají v truhlicích víc peněz než většina vznešených šlechticů. Já bych mohl vyprávět,“ pokračoval důležitě. Přitom si oba nenápadně prohlížel. Na první pohled bylo jasné, že to jsou balíci z venkova. Na takových se dalo vydělat.

,,Viděl jsi už někdy královský palác?“ odsekl nepřátelsky Diviš. Odplivl si a otočil se k chlapci zády. Ale panoš Ota lehce zavrtěl hlavou. Naznačoval, že nemá cenu se urážet. Usmál se a rukou chlapci pokynul, aby přišel blíž.

,,Ty jsi nějak chytrý. Jak ti říkají?“

Kluk se trochu neochotně přiloudal. Teď nevěděl, co si má myslet. Panoš Ota měl kultivovaný jemný hlas a vůbec nevypadal jako přihlouplí služebníci urozených venkovských rytířů, kteří se zmateně potulovali po Praze. S otevřenými pusami se rozhlíželi, až zabloudili. Každý pak rád zaplatil pár měďáků, aby je odvedl do šenku, kde byli ubytováni spolu se svým pánem.

,,Jmenuji se Vencl,“ uklonil se přesto zdvořile. Po očku oba sledoval, aby se mohl rychle otočit a utéct, kdyby hrozilo nebezpečí.

,,Jak můžeš vědět, kolik mají měšťané v truhlicích?“

,,Říká se to. Pan Eberhart tuhle osadu založil. Teď je královským mincmistrem a půjčuje peníze i samotnému králi!“

,,To jméno znám,“ obrátil se panoš Ota na Diviše. ,,Ten kluk si nevymýšlí.“ Pak se přátelsky zadíval na Vencla a nabídl mu: ,,Co bys tomu řekl, kdybys nás trochu provedl po městě?“

,,A proč?“ bránil se rozmrzele Diviš. Nikoli proto, že by ho město nezajímalo. Ale byl šetrný a nerad platil, pokud nemusel. Přitom bylo jasné, že je chlapec nebude vodit zadarmo. ,,Zpátky do dvora U Zlatého kola trefím sám, hospodu s dobrým pivem si umím najít taky. K čemu nám bude?“

,,Diviši,“ řekl vážně panoš Ota, ale v očích mu hrály veselé ohníčky, ,, kterým směrem je hostinec, kde jsme se ubytovali?“

Diviš cosi nesrozumitelně zaklel. Pak se otočil a rozhlížel se kolem. Jistý si nebyl, protože uličky, kterými přišli, se různě zatáčely a křížily. Hostinec, který královský prokurátor Oldřich z Chlumu vybral pro sebe a svou družinu, byl výstavný zájezdní dvorec. Ležel před městskými hradbami kousek od Poříčského brodu. Do města vešli bránou, pak se chvíli motali po Petrské osadě, prošli kolem Ungeltu a teď stáli na rynku Havelské osady. Ne, nemohl se zmýlit. Natáhl ruku a ukázal šikmo k podloubí za kašnou na druhé straně. ,,Tímhle směrem bydlíme!“

,,Skutečně?“ vrtěl hlavou s hranou nedůvěrou Ota. Pak se obrátil na střapatého kluka. ,,Má můj přítel pravdu?“

,,Samozřejmě, že mám!“ výhružně zabručel velitel Diviš. Protože stál k chlapci zády, obrátil se, až mu s plesknutím zavlály kolem těla cípy tmavého pláště. Ruku si položil na jílec meče.

,,Ten směr to přibližně je. I když ne úplně přesně, město je jako bludiště,“ koktal Vencl. Nechtěl si zákazníky pohněvat. Hostinec U Zlatého kola ležel úplně jinde. Ale to přece nebylo důležité.

,,Měl bys být prelátem. Ti také neumějí říci pravdu na plnou hubu, ale pořád všechno zakulacují, aby jim nikdo nerozuměl a nikoho si nepohněvali,“ smál se panoš Ota. Pak se otočil a ukázal k široké ulici, která ústila do náměstí vedle třípatrového domu. Před ním byl stánek s plackami a preclíky. Bylo to na opačnou stranu, než předtím ukazoval Diviš. ,,Náš hostinec leží přibližně tam.“

,,Nekecá?“ optal se věcně zamračený velitel kluka.

Vencl neochotně zavrtěl hlavou. Pochopil, že mladík v křiklavých módních šatech zná Prahu jako svoje škorně a jeho služby zřejmě potřebovat nebude. Rozpačitě přešlápl. ,,Snad abych šel. Už jsem stejně ztratil spoustu času!“

,,Máš určitě spoustu práce,“ dobíral si ho panoš Ota. Pak kluka chytil za rameno, aby ho zadržel. ,,Nepospíchej! Praha se změnila. Myslím, že nám můžeš být užitečný. Dám ti pět měďáků, když nás doprovodíš.“

,,Osm,“ vyhrkl Vencl a zastavil se.

,,To snad není pravda,“ rozčiloval se Diviš. ,,Dítě, a smlouvá jako nejlakotnější trhovec.“

,,Nejdřív si tě vyzkoušíme. Jestli za ty peníze stojíš,“ souhlasil panoš Ota.

,,Znám Prahu lépe než rychtář,“ usmíval se spokojeně chlapec. Přece jen si něco vydělá. ,,Co chcete vědět?“

,,Víš, co je to hampejz?“

,,Myslíte dům s povětrnými helmrechtnicemi? Nevěstinec pro láryně nectné? Sídlo kuplířky, která nabízí tělesné rozkoše, jež jsou proti božímu přikázání? Stavení dorotné…“

,,Zadrž,“ smál se panoš Ota, až se musel opřít o sloup podloubí, aby neupadl. ,,Vidím, že pro nás jsi ten pravý. Dostaneš osm měďáků. Kde je tu nejbližší?“

,,Hned tamhle naproti,“ ukazoval kluk. ,,Ale ten nedoporučuju. Je jenom pro nejbohatší a stejně tam nemají žádné pořádné holky. Patří jistému Henslinovi. Nic pro slušného člověka. Jestli chcete fortelnou holku, ale přitom hodnou a ještě za dobrý peníz, půjdeme do Újezdu u svatého Martina. Tam je hampejz, který patří našemu děkanovi. Je to poctivý sluha boží, žádný vydřiduch. Vede ho křesťansky. Alespoň jsem to slyšel,“ dodal s ctnostným úsměvem.

To už se válel smíchy i Diviš. Těch osmi měďáků přestal litovat.

Zamračený Vencl se beze slova otočil, a aniž čekal na souhlas, vyrazil. Panoš Ota a velitel Diviš se vydali za ním. Do večera zbývala spousta času.

Oficiální slyšení u krále Přemysla II. Otakara se protáhlo déle, než Oldřich z Chlumu původně předpokládal. Plány na další výstavbu Bezdězu a problémy se severočeskými šlechtickými rody odbyli překvapivě rychle. Oldřich si rozmrzele pomyslel, že král asi někam spěchá, a proto mu nemůže věnovat více času.

Ale pak se Přemysl spokojeně protáhl a řekl: ,,Tak, práci bychom měli za sebou. A teď zábava! Vyprávěj!“

,,Co byste ještě chtěl slyšet, vznešený králi?“ ošil se Oldřich. ,, Pokud jsem vás správně pochopil, mé problémy na severu vás příliš netrápí. Tomu já rozumím. Momentálně vás láká jih. Rakouské země. Možná Uhry. Od té doby, co jsem se stal správcem severních Čech, dostal jsem se nejdál do Prahy. Takže o jihu toho moc nevím.“

,,Momentálně mě nezajímá ani jih,“ usmál se král. ,,Ty sám se sice dál než do Prahy nedostaneš, ale tvoje jméno znají všude. Dokonce i v zájezdních hospodách si lidé vyprávějí neuvěřitelné historky, jak chytrý královský prokurátor vyzrál na zločince. Zná je už kdejaký pohůnek, jenom tvůj král ne.“

,,Můj králi,“ překvapeně zavrtěl hlavou Oldřich, ,,pokud byste chtěl slyšet neuvěřitelné historky, pak byste si asi měl zajít do nějakého šenku. Protože já je také neznám!“

,,To nebylo zrovna uctivé,“ zabručel král Přemysl.

I když se snažil tvářit přísně, ve tváři měl přátelský výraz. Znal Oldřicha z Chlumu léta. Ač nepocházel z vlivného rodu, jmenoval ho správcem Bezdězu a pověřil ho úřadem královského prokurátora. Měl ho rád. Oldřich byl věrný a mimořádně schopný.

,,Tak se přece nenech pobízet. Pobav svého krále,“ přemlouval prokurátora zvědavě.

Oldřich z Chlumu si povzdechl. ,,Bohužel tuším, vznešený králi, co se vypráví v hostincích. Pár historek jsem zaslechl a byla to hrůza! Kdyby byla jenom polovička z toho pravda, tak už ve vašem království nezbude jediný zločinec. Nemohu ovšem popřít, že se mi pár neobvyklých případů podařilo vyřešit,“ dodal nakonec s hranou skromností. Pak začal vyprávět.

Krále Přemysla historky o zločinech zaujaly tak, že dokonce odmítl přijmout mincmistra Eberharta a urburéře Mikeše z Dobronína. ,,Ať počkají,“ nařídil. Pak skoro prosebně dodal: ,,Ještě nějaký příběh, Oldřichu!“

Už se skoro stmívalo, když král prokurátora propustil. Na chodbě paláce se Oldřich potkal s čekajícím mincmistrem a urburéřem. Tvářili se pěkně nakvašeně. Mikeš z Dobronína byl Oldřichův vzdálený příbuzný. Když královského prokurátora zahlédl, pozdravil ho, jak se slušelo. Ale hned pak kousavě dodal: ,,To jsem si mohl myslet. Nikdo jiný by našeho krále tak dlouho nezdržel jako ty. Když začneš mluvit, nevíš, kdy skončit. Říkal nám komoří, jak se náš král výtečně bavil.“ Pak ještě jednou šlehl přísně po Oldřichovi očima a pomalu se vydal za mincmistrem na slyšení ke králi.

Oldřich z Chlumu zvolil cestu z Pražského hradu oklikou. Nezamířil po opyši dolů k brodu, ale přes Menší Město pražské k Juditinu mostu. U vody zastavil koně a sesedl. Chvíli postál u kamenného zábradlí a zamyšleně se díval na hladinu Vltavy, která rychle plynula mezi mostními oblouky.

Cítil se neobyčejně spokojeně. Do výročního turnaje, kvůli kterému přijel, zbýval ještě celý týden. Měl před sebou jen pár schůzek s několika královskými úředníky. Ale šlo spíše o zdvořilostní návštěvy. Jinak měl volno. Už se těšil, jak s panošem Otou a velitelem Divišem proklábosí večery. Bavil ho jejich smysl pro legraci. Doufal, že se na chvíli stane bezejmenným návštěvníkem Prahy, po kterém nebude neustále někdo něco chtít.

I když si to přiznával nerad, byl rád, že se na chvíli vymaní z péče své ženy. Oldřichovi z Chlumu bylo více než třicet let. V jeho věku měli jiní téměř dospívající děti. Ale Oldřich nemohl dlouho potkat tu pravou. Oženil se teprve před rokem s Ludmilou z Vartemberka. Miloval tu drobnou plavovlasou dívku. O to více, když mu v květnu porodila syna. Oldřich se zalykal štěstím nad nepatrným živým uzlíčkem, který plakal a drobnou ručkou ho chytal za vousy. Ale palác na Bezdězu byl malý a jen málokdy měli celý večer jen pro sebe.

Protáhl se a s potěšením vnímal sílu těla. Byl urostlý a pravidelně cvičil. Nejen s mečem, jako každý rytíř, ale střílel z luku, házel kopím a dokonce se učil zápasit. Jako by byl obyčejný voják. Před ostatními urozenými pány to samozřejmě tajil, ale právě tohle mu už několikrát zachránilo život. Nikdy neobjasňoval zločiny jen během zasedání soudu jako prokurátoři v jiných částech království. Byl přesvědčený, že pravdu musí člověk hledat tam, kde se zločin stal. Tedy mezi lidmi.

Ač byl konec léta, se soumrakem se ochladilo. Těsněji se zahalil do pláště s erbem českého krále. Pak vyskočil do sedla a zamířil na druhý břeh. Brány byly teď před nešporami už skoro opuštěné. Přes den se v nich mačkaly zástupy lidí. Jedni přicházeli do Prahy prodávat a nakupovat, jiní naopak chvátali ven na předměstí za prací. Mezi tím vším davem se prodírali lidé pochybného původu a slídili, jak si pomoci k nějakým penězům. Ve dne se u brány čekalo obvykle dost dlouho. Ale teď projel, aniž by musel přitáhnout uzdu a koně zpomalit.

Dvůr U Zlatého kola byl rozlehlý zájezdní hostinec s několika maštalemi pro koně, velikým šenkem a dvoupatrovým kamenným stavením, v němž byly umístěny jizby pro ubytování hostů. Oldřich z Chlumu s sebou vzal jako doprovod jen pět vojáků, kteří spali v čeledníku. Panoš Ota a velitel Diviš měli pokoj v prvním patře. Oldřich si pronajal větší světnici o patro výše. Na dvoře před šenkem hlídal jeden z jeho vojáků. Když Oldřicha uviděl, úslužně mu přidržel koně za ohlávku, aby mohl sesednout. Hned pak koně odvedl do maštale. ,,Panoš Ota se před chvílí vrátil,“ hlásil ještě. ,,Čeká na vás v domě.“

Oldřich z Chlumu se rychle za pomoci panoše převlékl a potom poslal mladíka pro Diviše. ,,Sejdeme se v šenku,“ usmíval se. Měl hlad a už se těšil na jídlo i příjemné posezení.

Urostlý hostinský držel pro něho stůl v rohu šenku. Oldřich z Chlumu hned po příjezdu nařídil, aby ho měl po celou dobu pobytu jen pro sebe. Jakmile vstoupil do prostorné místnosti, přihnal se hostinský a úslužně se ukláněl. ,,Všechno je, jak jste si přál, urozený pane. Budete večeřet?“

,,Samozřejmě. Budeme tři,“ přikývl Oldřich. Nechal se dovést ke svému stolu. Pohodlně se usadil a rozhlížel se. Cítil příjemnou vůni masa a pečených placek, která občas zavanula dveřmi z kuchyně. Mísila se s výraznou vůní česneku a cibule, zavěšené ve svazcích u stropu na trámech, zčernalých stářím. Sudy s pivem stály u masivního sloupu na opačné straně šenku.

,,Tady nás máte, urozený pane,“ ukláněl se velitel Diviš s panošem Otou v patách. Posadili se na lavici proti svému pánu. Vždy přísně rozlišovali, jak se němu chovat. Během jednání soudu byli uctivost sama, ale při posezení v šenku to bylo jiné. Nepočkali ani, až královský prokurátor začne sám hovor.

Skoro nedočkavě začal Diviš vyprávět dojmy z Prahy. Ale hned po druhé větě vyjekl, protože ho panoš Ota pod stolem silně kopl. Chtěl mu tím nenápadně naznačit, aby o některých zážitcích pomlčel. Ale Diviš sebou cukl a nahlas se utrhl: ,,Co do mě kopeš?“ Teprve pak mu vše došlo, a proto zabručel: ,,Já vím. Copak jsem pitomec?“

Oldřich se pobaveně ušklíbl. Znal panoše Otu a uměl si představit, o jaký druh zábavy zřejmě šlo. Ale než to stihl komentovat, rozletěly se dveře šenku a do místnosti vběhl udýchaný muž v barvách krále Přemysla.

,,Je zde urozený pan Oldřich z Chlumu?“ vykřikl hlasitě, aby přehlušil hlasy hostů.

Královský prokurátor zvědavě vstal. ,,Co se děje?“

,,Pojďte okamžitě se mnou! Vznešený král Přemysl chce s vámi mluvit!“

III. KAPITOLA

Veliký klenutý sál byl sice osvětlený loučemi na stěnách, přesto působil ponuře. Vedle trůnu stály navíc dva vysoké stříbrné svícny, v nichž hořely silné voskovice. Král Přemysl se netvářil spokojeně, natož přátelsky. Seděl s přimhouřenýma očima a přemýšlel. Jakmile vstoupila stráž, doprovázející Oldřicha z Chlumu, netrpělivě vyskočil.

,,To je dost,“ vybuchl. ,,Jak dlouho necháš svého krále čekat?“

Oldřich se nebránil. Znal náladového krále, a proto pouze pokorně sklonil hlavu a poklekl před trůnem. Byl zvědavý, co se stalo. Neuměl si představit, proč ho král nechal zavolat takhle pozdě v noci. A proč tolik zuřil. Ani kdyby někdo zavraždil některého předního velmože, Přemysl by se tak nevztekal. Přitom ho určitě nevolal kvůli jiné věci než nějakému zločinu.

,,Teď můžeš dokázat, Oldřichu, jestli ses tu odpoledne nevytahoval,“ pokračoval král Přemysl zlostně. ,,Jestli jsi tak chytrý, jak se děláš. Víš, proč jsem tě zavolal?“

,,Nemám tušení,“ zavrtěl Oldřich hlavou a v jeho hlase byla znát nervozita. Tohle byla věc, na kterou nebyl připravený. Stále si neuměl ani náznakem představit, co se stalo.

,,Takový bystrý vyšetřovatel, a nic netuší,“ ironicky vrtěl hlavou král. Oldřichovy rozpaky mu zjevně trochu spravily náladu. ,,Tak zkus hádat!“

,,Jsem královský prokurátor. Soudím podle toho, co vypátrám. Věštit může kejklíř. Nebo třeba milostivý biskup. Pokud byste se ho optal,“ zabručel. ,,Zavolal jste mne, protože se stalo něco vážného. Každou chvílí, kterou tu zbytečně klábosíme, získává zločinec náskok. Snažně vás prosím, pojďme k věci!“

Oldřich z Chlumu si nejednou ověřil, že si před nejmocnějšími získá respekt spíše otevřeností než ohýbáním hřbetu. Vyplatilo se mu to mnohokrát. Teď přesně nastala ta situace, kdy se mohl ohradit. Byli sami, krále před nikým neurazil.

Přemysl se chvíli mračil, ale pak se křečovitě rozesmál. „Asi v tobě skutečně bude něco mimořádného. To nebylo zrovna uctivé. Nicméně uznávám, že máš pravdu. Proto ti to prominu. Tak tedy k věci. Stala se naprosto nevysvětlitelná věc. Kdyby byla jenom záhadná, děj se vůle boží. Jenže kříží mé plány. To se mi nelíbí. Hroutí se, co jsem léta budoval.“ Přemysl se odmlčel a pak tleskl. Přivolal komořího a nechal přinést dva poháry s vínem.

,,Nenapínejte mne,“ zvědavě prosil Oldřich. Králův úvod ho zcela zaujal. Rychle uvažoval a pak na zkoušku nadhodil otázku: ,, Souvisí to nějak s rakouskými zeměmi?“

,,Správně,“ přikývl král Přemysl. ,,Kdysi jsem byl nucen uzavřít mír s uherským králem Bélou. On naprosto neprávem získal Štýrsko a mně zbylo pouze rakouské vévodství. Teď přišel čas, abych si vzal zpět, co mi patří. Česká šlechta se zrovna nepředhání v ochotě, aby mi ve válce pomohla. To ti ale říkat nemusím. Jinde v mém království je to ještě horší než u tebe v severních Čechách. Dohodl jsem se proto s rakouskými pány. Postaví pod mé velení vlastní vojáky a najmou ještě další oddíly. Já jim za to slíbil poslat nějaké zlato. Jenže v Praze má uherský král svého vyslance a určitě i špeha. Víš, jak to chodí.“

Král Přemysl se zamyšleně napil, spokojeně mlaskl a pak přísně pokračoval. ,,To vše je samozřejmě tajné. Ale nejsi hlupák, abys to vykládal každému na potkání. Hloupost totiž trestám stejně jako zradu, to si pamatuj! Ale k věci. Výnosy z těžby zlata a stříbra jsem už před několika lety pronajal mincmistru Eberhartovi. To je velice schopný muž. A užitečný. Řadu let spolehlivě odvádí smluvenou urburu. Z dolů v Jílovém teď shromažďoval skoro rok vytěžené zlato. Tajně, ani on netušil proč. Dneska ho měl přivézt. Bylo ho osm set hřiven! Za týden přijede na výroční turnaj poselstvo rakouských a štýrských pánů. Jim jsem měl to zlato předat.“

,,Říkáte měl. To znamená, že zlato nepředáte?“

,,Musím ho předat. Bez něho válku s uherským králem prohraju. A kdo ví, co by se v rakouských zemích mohlo stát, pokud bych nedokázal Bélu porazit a Štýrsko dobýt. Rakouští páni prostě musí zlato dostat. Jenže ho nemám. Zmizelo!“

,,Osm set hřiven je tak veliká hromada, že by ji ani pět chlapů neuneslo. Ukrást takovou spoustu zlata není legrace. Přepadení? Kde zmizelo?“ vrtěl trochu nedůvěřivě hlavou královský prokurátor. S něčím takovým se ještě nesetkal. Za osm set hřiven zlata by si mohl koupit skoro celé severní Čechy.

,,To je právě záhada,“ povzdechl si král Přemysl. Jeho povýšený vztek byl pryč. Vraštil čelo a bylo vidět, že se trápí. ,,Včera večer moji urburní úředníci spolu s mincmistrem a jeho lidmi zlato převážili, uložili do truhel a zapečetili. Truhly celou noc střežili vojáci. Ráno překontrolovali pečetě, naložili truhlice na vozy a přivezli sem na Pražský hrad. Když jsme neporušené pečetě rozlomili a truhlice otevřeli, ležely v nich jako na výsměch kameny.“

,,Co když se vaši úředníci smluvili s mincmistrem?“

,,Nesmysl,“ zavrtěl hlavou král Přemysl. ,,Mincmistr Eberhart by něco takového neudělal. Ví, že musí sehnat nové zlato. Samozřejmě, pokud nenajdeš to ztracené. Okradl by vlastně sám sebe. Navíc bylo u vážení a pečetění mého zlata tolik lidí, že je nemožné, aby zradili všichni. Problém je v tom, že tak rychle tolik nového zlata nikdo v celé Evropě nesežene. Rakouští páni ho přitom musí za týden dostat. Kdybych alespoň tušil, kdo to mohl udělat, dal bych ho katovi a ten by pravdu zjistil. Jenže nevím ani, jak se ztratilo. Natož kde. Je to tedy na tobě. Najdi ho! Jsi má jediná naděje.“

Oldřich z Chlumu si rozvážně uhlazoval dlaní vousy. Mlčel a přemýšlel. Vyšetřování se ujmout musel, neměl na vybranou. Ale nemohl říci, že by byl z toho úkolu nadšený.

,,Dobrá, vznešený králi. Pokusím se vás přesvědčit, že jsem dneska odpoledne nemluvil do větru. Jenže chytat nějakého vraha doma v severních Čechách je něco úplně jiného než vyšetřovat tady v Praze.“

,,Ještě jsi nezačal a už se vymlouváš?“ ironicky opáčil král.

,,Nerozuměl jste mi. Abych mohl dělat svou práci, potřebuji mít právo vyslýchat, zatýkat a soudit. Sem má pravomoc nesahá.“

,,O tvém vyšetřování se nesmí nikdo dozvědět. Až na pár lidí z Jílového nikdo neví, že zlato existuje. Takže se samozřejmě nesmí nikdo ani dozvědět, že se ztratilo.“

,,Kdo byl při otvírání truhel tady na Pražském hradě?“

,,Pouze já a mincmistr Eberhart.“

,,Říkal jste, že se v Jílovém vážilo za účasti několika úředníků. Kdo nakládal truhlice na vůz? Byli to oni, nebo někdo další?“

,,Jak to mám vědět?“ bručel rozmrzele král. Pak smířlivě přikývl a dodal: ,,Dobrá, připouštím, že o zlatě pár lidí vědělo. Ale o jeho ztrátě jsou informováni pouze tři. Mincmistr a my dva.“

,,A zločinci,“ dodal Oldřich. ,,Určitě nebyl jen jeden. Připusťme, že zatajíme jeho ztrátu. Ale co získáme, pokud se budeme tvářit, jako by nikdy neexistovalo?“

,,Původně jsem nechtěl, aby o něm věděl uherský král. Ale momentálně by mi mnohem víc vadilo, kdyby se o ztrátě zlata dozvěděli mí rakouští spojenci. Teď je to věc cti. Čest je pro rytíře mnohem víc než nějaké Štýrsko. Navíc, copak by mohli štýrští páni chtít za markraběte českého krále, který si doma neumí uhlídat ani vlastní majetek?“

Oldřich z Chlumu přikývl. Znal Přemysla II. Otakara. Pokud bylo možno českému králi něco vytknout kromě jeho náladovosti, pak to byly jeho představy o rytířské cti. Někdy se Oldřichovi zdálo, jako by Přemysl žil ve světě legend o králi Artušovi a ne v bezcharakterní přítomnosti. Ale i to byla věc, pro kterou si rozuměli. Protože Oldřich z Chlumu byl v podstatě stejný. I on nosil v sobě víru, která nebyla z tohoto světa. Víru v pravdu a spravedlnost.

Oldřich dopil víno, odložil pohár na nízký stolek a vstal. „Vznešený králi, mohu se podívat na truhlice, v nichž mělo být zlato?“

,,Pojď, doprovodím tě. Jsou v mé pokladnici. Beze mne tě tam stráž nepustí.“

Sestoupili do sklepení paláce. Tady Oldřich ještě nikdy nebyl. Zvědavě si prohlížel klenutou kamennou chodbu, z níž čišela syrová zima. Páchlo to tu zatuchlinou. V rezavých držácích na stěně byly upevněné louče, které i teď v noci hořely. Zahnuli za roh, kde chodba končila. Byly tu jediné dveře ze silných dubových fošen, okované železnými pláty a pobité hřeby. Přede dveřmi stáli dva vojáci s kopími. Uklonili se, potom starší převzal od krále klíč, odemkl a otevřel uctivě dveře. Druhý zatím zapálil lampu, jež stála připravená ve výklenku vedle dveří.

Král Přemysl rychle vešel. Nenechal Oldřicha, ani aby se pořádně rozhlédl po veliké klenuté kobce. ,,Tady jsou,“ ukázal doprostřed místnosti na čtyři masivní truhlice pobité železem. Všechny byly otevřené a uvnitř ležely jílem ušpiněné tmavé kameny. Mezi vším tím zlatem, stříbrem a drahokamy, ležícím v policích u stěn kolem, vypadaly jako výsměch.

Oldřich si vzal od krále lampičku, klekl na zem a píď po pídi truhlice prohlížel. Ani jedna nebyla poškozená. Dno měly pevně přibité a nikdo s ním určitě nic nedělal. Všechny spáry mezi dřevem byly zašedlé, plné prachu a nečistoty. Truhly byly udělané poctivě a jinudy než víkem se do nich dostat nedalo. Ostatně to Oldřich předpokládal. Těžko by králi uniklo, pokud by zlato zloději vybrali dnem nebo stěnou. Pak si ještě zběžně prohlédl víka. Ani tam nenašel nic podezřelého.

Na každé truhlici byly dvě pečetě, teď poškozené. Nejlépe zachované odloupl a ukryl do koženého váčku u opasku. Jednu z nich znal. Patřila Mikešovi z Dobronína. Zato druhá byla velice neobvyklá. Byla oválná, ve středu měla dvě zkřížená kladiva, nad nimi malou korunu a kolem německý nápis.

,,Komu patří tahle pečeť, vznešený králi? Mincmistru Eberhartovi?“

,,Ne, to je oficiální pečeť perkmistra zlatých hor. Stejně jako mě zastupuje v Jílovém urburéř Mikeš, mincmistra Eberharta zastupuje jeho perkmistr Fridlín. Ti dva také odpovídají za všechno, co se kolem zlatých dolů děje. Na truhlicích jsou pečetě nejvyšších úředníků v Jílovém.“

Přes svou příslovečnou netrpělivost stál král Přemysl klidně a čekal, až jeho prokurátor dokončí prohlídku. Jen asi dvakrát zívl. Oldřich si toho všiml. I jemu začalo být chladno. Stejně by tu už asi víc nezjistil. Vstal a pomalu se vydali zpět do paláce.

,,Nemohl někdo zlato schovat tady na Pražském hradě? V době mezi tím, než truhlice přivezli, a dobou, než jste je otevřel? Když jsem od vás dneska odpoledne odcházel, všiml jsem si, že na vás mincmistr a urburéř čekali už delší dobu. Tady v paláci.“

,,Truhlice byly v té době uložené v pokladnici. Hlídala je má stráž.“ Král se zarazil a pak neochotně zabručel. ,,Oba vojáky jsem nechal vyslechnout. Nikdo se ve sklepení za celou dobu neobjevil. A oni dovnitř nevstoupili. Ostatně nemají ani klíč.“

,,Přejete si, aby ztráta zlata zůstala v tajnosti. Kdo je vyslýchal?“

,,Můj kat. Ten umí mlčet.“

,,Mohu s těmi vojáky mluvit?“

,,Teď asi těžko. Bude trvat pár dní, než se zotaví,“ opáčil král lhostejně. ,,Ale stejně nic nevědí. Budeš ještě něco potřebovat? Chtěl bych jít spát.“

,,Kde najdu mincmistra Eberharta?“

,,Nařídil jsem, aby on i urburéř Mikeš zůstali na hradě. Purkrabí ti řekne, kam je na noc uložil. Ještě něco?“

,,Najdu vaše zlato, můj králi. Ale přesto musím dostat oficiální pověření vyšetřovat a soudit. Pokusím se do rána vymyslet, jak listinu naformulovat. Abychom nepřiznali, co se stalo, ale přitom já mohl dělat, co bude nezbytné. Jde přece o čas!“

,,Dobrá,“ souhlasil král a znovu zívl. Pak nařídil jednomu z vojáků, aby doprovodil Oldřicha k purkrabímu a vyřídil mu, že král nařizuje vyjít královskému prokurátorovi ve všem vstříc. ,, Je to můj příkaz!“ dodal ještě přísně, i když už se mu nekrálovsky zavíraly oči. Pak cosi nesrozumitelného zabručel na rozloučenou a zmizel v chodbě, které vedla k jeho ložnici.

IV. KAPITOLA

Když přišel do šenku U Zlatého kola pro Oldřicha z Chlumu králův posel, odešel i panoš Ota a velitel Diviš. Houkli důležitě do dveří kuchyně, aby jim šenkýř večeři nenosil. Tvářili se, jako by museli doprovázet svého pána. Nebyla to ale pravda. Jen se jim nechtělo jíst v hostinci, jako byl ten jejich. Pokud musel královský prokurátor odejít, platili by oni. Věděli, že ve městě se najedí mnohem levněji a třeba ještě užijí nějakou zábavu.

Městská brána od Poříčí byla ještě otevřená, i když už se blížily večerní nešpory. Hned za ní narazili na příjemně vypadající hostinec. Podívali se na sebe a s úsměvem přikývli. Zevnitř byl slyšet skřípavý zvuk fidulí a zpěv. Nebyl příliš čistý, zpěváci už měli zjevně trochu vypito. Ale zněl vesele a bezstarostně. Navíc až na ulici voněly placky se zelím a masem. Nad vchodem si na otlučeném dřevěném štítě přečetli název U Zelené šišky.

Když vešli, překvapilo je, jak byl šenk veliký. Z ulice vypadal dům úzký, ale zřejmě se táhl hluboko do dvora. Ve štiplavém kouři loučí napočítali šest velikých stolů s lavicemi. Skoro všechny byly plné. Když je hostinský uviděl, přiběhl s úklonami a špinavou rukou se drbal v rozcuchaných vlasech. ,,Vítejte, urození páni. Kam vás jen posadím?“

,,Vidím dobře?“ ozvalo se od posledního stolu, který stál za sloupem u zadního východu na dvůr. ,,Jsi to ty, Diviši?“ Na lavici seděl urostlý muž s kudrnatými vlasy. Měl na sobě plášť s rožmberskou růží. V obličeji byl trochu otylejší a zarudlý od vypitého piva. Pusu měl roztaženou do přátelského úsměvu, který odhaloval skoro bezzubá ústa.

Diviš popošel blíž, aby si ho mohl prohlédnout. Vzápětí se rozesmál. ,, Kam jsi dal zuby, Markvarte? A ztloustnul jsi, co jsme se neviděli. Je tě skoro dvakrát tolik. Ty tedy vypadáš!“

,,Určitě ne tak odporně jako ty,“ zubil se voják v barvách pána z Rožmberka. ,,Taky si nemíval křivou hubu. Pojď, přisedni si.“ Pak neurvale strčil do muže, který seděl vedle. ,,Uhni kus. Nebo raději vypadni. Šenkýř ti najde místo jinde.“

Drobný muž v soukenném šatu cosi sprostého zabručel, ale nechtěl se s hromotlukem hádat. Navíc Diviš s jizvou přes tvář vypadal ještě hrozivěji. Kdo by si chtěl nechat zbytečně polámat kosti? Vstal, zvedl korbel a přešel k jinému stolu.

Špinavý šenkýř sledoval výstup přimhouřenýma očima. Když zjistil, že ke rvačce nedojde, spokojeně se usmál a rychle přinesl dva korbele řídkého ječného piva.

,,Co by stála mísa placek?“ optal se panoš Ota.

,,Pro vás, urození pánové, jen třicet měďáků.“

,,Za to dostanu jinde dvě mísy a ještě mi vrátí,“ odsekl panoš Ota. Ta cena byla skutečně nehorázně vysoká. Vstal a začal si upravovat plášť, jako by se chystal odejít. Šenkýř ho chytil za rameno, důvěrně se k němu naklonil a šeptem nabízel: ,,Tak dobře, ať prodělám. Mísa za dvacet a dva korbele piva zadarmo.“

,,Mísa za osmnáct. A korbele budou tři. Nevidíš, kolik nás je?“

Hostinský si povzdechl, jako by mu právě umřely všechny děti. Pak rezignovaně přikývl. Stejně věděl, že neprodělá.

Panoš Ota se opět posadil a spokojeně se rozhlížel. Diviš si zatím s Markvartem rychle sdělovali, co v poslední době prožili. Byla to už hrůza let, kdy spolu sloužili na moravské hranici a bojovali proti uherským jezdcům, kteří plenili tamní vesnice.

,,Copak tobě je hej,“ řekl se závistí v hlase Markvart. ,,Sloužit králi je spolehlivé živobytí.“

,,Ani ty nevypadáš, že bys denně hladověl,“ uštěpačně opáčil Diviš a loktem šťouchl dávného přítele do oblého břicha. „Slyšel jsem, že se pán z Rožmberka o své vojáky stará skvěle. Mimochodem, co tu vlastně děláš? Tvůj pán přece v Praze není.“

,,To je pravda. Měl jsem nějaký úkol. Ale už je to chvála Bohu za mnou. Navíc jsem vydělal slušné peníze.“

,,Tak co si stěžuješ?“

,,Ale…,“ mávl Markvart neurčitě rukou a pak se zhluboka napil. ,, Mizerný život. Hej, šenkýři, ještě tři korbely!“

V tu chvíli přiběhla z kuchyně černovlasá dívka a nesla mísu s teplými plackami. Ještě se z nich kouřilo a báječně voněly. Zastavila se u stolu a všechny tři muže si bezostyšně měřila. Pak postavila mísu před Otu a vyčítavým hlasem řekla: ,,Uznáte, že stojí za víc než za osmnáct měďáků. Já nejsem jako můj otec. Hnala bych vás, urozený pane. Šetřit na chudácích.“

Uraženě se otočila a chtěla odejít, ale Ota ji popadl kolem pasu a strhl na klín. Než se dívka vzpamatovala, obejmul ji a dlouze políbil, až to mlasklo. ,,To máš jako příplatek. Ty placky vypadají skutečně skvěle. Skoro tak dobře jako ty,“ usmíval se rozpustile.

Černovláska se vymanila z jeho objetí. Chladně ho odstrčila a pak se rozkřikla na celý šenk: ,,Co si vůbec o sobě, ty kašpare, myslíš? My jsme slušná hospoda a žádný hampejz. Abych na tebe nezavolala rychtáře.“ Pak se otočila a s vyzývavým pohupováním v bocích pomalu odešla zpět do kuchyně.

,,Nic si z ní nedělejte, mladý pane,“ volal soukeník od vedlejšího stolu. ,,Tohle dělá všem. Potřebovala by chlapa, aby ji přehnul přes koleno a napráskal. Ale kdo by si chtěl takovu dračici vzít?“

,,Ale je to škoda, že tu není hampejz,“ zabručel Markvart, který výstup s černovláskou pozorně sledoval. Na jeho obličeji bylo znát, že ho dívka vzrušila. Měl už dost vypito a oči mu svítily dychtivostí.

,,Najím se, mám hlad jako vlk. Pak dopiju korbel,“ usmíval se Diviš. ,,A pokud tě to zatím nepustí, tak do nějakého zajdeme. Jsi pro, Markvarte?“

Venku se ozvalo zvonění, oznamující večerní nešpory. Do dveří strčil hlavu biřic a oznámil, že se zavírají městské brány a do hodiny také všechny šenky a hospody. Ale ještě než vstoupil dovnitř, byl u něho šenkýř a do ruky mu nenápadně vtiskl preclík a homolku sýra. Biřic se spokojeně rozhlédl a zabručel, že jak vidí, je všechno v pořádku. Pak ještě mrkl okem na znamení, že dnes už nepřijde. Obrátil se a vyšel do temné ulice.

Ještě než zavřel dveře, vyřítila se z kuchyně černovlasá šenkýřova dcera a hnala se za ním. Chvíli s ním o něčem živě diskutovala a pak se spokojeně vrátila. Na Otu se ani nepodívala. Prošla kolem, jako by neexistoval. Ale boky pohupovala ještě vyzývavěji než před chvílí, kdy nesla mísu s plackami.

Markvart jako by se probudil. Vyskočil a trochu zmateně se rozhlížel. ,,Co říkal ten biřic?“

,,Že se zavírají městské brány. Jestli ale spíš někde na předměstí, vykašli se na to. Ven se přes bránu vždycky nějak dostaneme. Pospíchat nemusíš,“ uklidňoval ho plnými ústy Diviš. Spokojeně přežvykoval, placky mu velice chutnaly. I labužník Ota musel uznat, že hubatá šenkýřova dcera vařila výtečně.

,,O to nejde,“ rozmrzele odpověděl Markvart, ale neposadil se zpátky. ,,Nejsem žádný vyděšený strejda. Vím, jak se dostat v noci přes zavřenou bránu. Navíc stejně spím přímo tady U Zelené šišky. Ale zapomněl jsem, že mám ještě důležitou schůzku. Počkejte tu, prosím. Jenom to rychle vyřídím a vrátím se.“ Upravil si plášť a pak hodil na lavici stříbrňák. ,,Za dosavadní útratu. A mimochodem,“ usmíval se, ,,co se týká toho hampejzu, myslím, že mě chuť nepřejde. Takže až dojíte, chovejte se slušně. Ať vám zbydou nějaké síly. Pořádně to roztočíme. Zvu vás, kamarádi!“

Otočil se a na nejistých nohách škobrtl. Opřel se o sloup, jako by chtěl sebrat síly. Teprve pak zamířil širokým krokem ven.

Diviš se rozesmál, polkl poslední sousto a zhluboka si zavdal z korbele. ,,Takový byl vždycky, Oto. Pokaždé měl nějakou práci bokem. A vždycky to uměl roztočit.“

Panoš Ota ale nesdílel Divišovo nadšení. Zamračeně sledoval odcházejícího muže a na čele mu naskočila vráska, jak usilovně přemýšlel. ,,Diviši, jak dobře ho znáš?“

,,Sloužili jsme spolu skoro celý rok. Co se ti na něm nezdá?“

,,Myslím, že svou opilost jen hraje. To škobrtnutí bylo trochu přehnané. Všiml sis, jak jistě otevřel dveře a vyšel ven?“

,,I kdyby. Co má být?“

,,Něco se mi na něm nezdá. Ale nevím co.“

,,Tak si s tím nekaž večer, Oto. Vezmi si ještě placku,“ řekl přátelsky velitel a zvedl mísu. Pak ji zase rozpačitě položil zpět na stůl. Byla prázdná. Až na jednu nebo dvě snědl všechny sám.

U jejich stolu se zatím zastavil šenkýř a spokojeně sebral stříbrňák. Zkušeně ho potěžkal, aby si ověřil, zda je pravý. Pak ho s úsměvem uložil do svého váčku u opasku. Všiml si přitom rozpačitého výrazu v Divišově obličeji. Sebral prázdnou mísu a s hrdostí v hlase konstatoval: ,,To se u nás stane každému. Mám přinést ještě jednu?“

,,Samozřejmě,“ zabručel Diviš. ,,Ale rychle.“

,,Marjánka hned usmaží další, chviličku strpení,“ ukláněl se a křikl do kuchyně na svou dceru, aby se dala do práce.

Ale tentokrát to chvíli trvalo. Ota s Divišem dopili korbele a načali třetí, když se konečně objevila černovlasá dívka s mísou kouřících placek. Položila ji s bouchnutím na stůl, neřekla ani slovo, neusmála se, dokonce se na ně ani nepodívala.

,,Tohle už přeháníš,“ napomenul ji panoš Ota. Pak natáhl ruku po kouřící placce. Cítil, že konečně dostal ten správný hlad.

Ale než si stačil ukousnout, objevili se u jeho stolu dva biřicové a starší muž s rychtářským právem v ruce. Zamračeně si Otu a Diviše prohlížel. Pak se obrátil na šenkýřovu dceru. ,,To jsou oni?“

,,Ano, pane rychtáři,“ špitla černovláska a s hranou cudností sklopila oči k zemi.

,,Tak už pojďte, vy dva,“ zabručel nepříliš laskavě rychtář. „Jdeme!“

Diviš vyskočil, a než mu v tom mohli překvapení biřicové zabránit, tasil meč. ,,Co si to dovolujete!“ rozkřikl se.

Muži sedící poblíž se okamžitě rozprchli. Nikdo se nechtěl připlést k šarvátce. Zvláště pokud by se mělo bojovat se zbraněmi. Ale panoš Ota srazil Divišovu ruku a přísně se na něho zamračil: ,,Hned schovej meč! Jsme představitelé práva a ne lapkové.“

,,Představitelé práva,“ ironicky opakoval rychtář. ,,Jak vidím, budete toho muset vysvětlit asi víc.“

,,Proč ne,“ souhlasil panoš Ota. Pak sebral z mísy několik placek, zabalil je do plátěného šátku, který si zastrčil za halenu. ,,Jsou vynikající,“ obrátil se na šenkýřovu dceru. ,,Když už nemohu mít tebe, tak alespoň ty placky.“

Dívka zrudla a skoro hystericky zaječela: ,,Vidíte, pane rychtáři! Už zase začíná.“

Diviš však ještě váhal, zda se nechat zatknout. ,,Nezlob se, Oto, ale víš, jak to chodí. V Jablonném jsem mrznul a hladověl dva dny v šatlavě jenom proto, že ty skopové hlavy nevěděly, kdo jsem,“ bručel.

,,Jenže teď je léto,“ usmíval se Ota pobaveně, jako by mu zatčení působilo to největší potěšení na světě. ,,Navíc mám s sebou placky. Nějak už to v žaláři spolu vydržíme.“

I Divišovi to najednou připadlo směšné. Přikývl a meč vrátil do pochvy. Když se ale jeden z biřiců pokusil mu zbraň vzít, odstrčil ho tak rázně, že div neupadl. ,,Nenapráskám ti, i když by sis to zasloužil,“ řekl s netajenou výhrůžkou v hlase. ,,Na můj meč nikdo sahat nebude. Nejsem zločinec! Nevidíš můj plášť? Erb českého krále. Kdo jsi ty, že urážíš služebníky svého panovníka?“