Hana Marie Körnerová

POZLACENÁ KLEC

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Hana Marie Körnerová, 2009

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2010

ISBN 978-80-243-5082-0

KAPITOLA 1

Paříž. Červen 1869

„Slečno, byla byste tak laskavá a šla do salonu? Právě se vrátil právník vašeho pana otce. Zřejmě jde o něco důležitého…“

Panská v bílé zástěrce a miniaturním čepečku sotva popadala dech. Určitě celou cestu z domu běžela.

Dívka v černých šatech sedící na lavičce ve vzdáleném rohu zahrady se mlčky zvedla a následovala ji zpět do domu. Nespěchala, věděla, že zprávy, které ji čekají, nemohou být nijak příjemné. Ten měsíc, který uplynul od otcovy smrti, přinesl jen zlé. Příliš mnoho zlého. Víc, než čekala, víc, než byla schopna unést.

Otec zemřel nečekaně. Prý srdce – říkal lékař. Kdyby chtěla, mohla ho doplnit: a karty a víno a…

Nikdy by to nedokázala vyslovit nahlas: …a ženské…

Stačilo, že si o tom šeptalo služebnictvo, které umlkalo jako na povel, když se přiblížila. Ostatně – polovina služebnictva odešla už před dvěma týdny, když se ukázalo, že jim v dohledné době nebude moci zaplatit. Odešla i její komorná, která dostala nabídku od paní de Rompon. Zůstala jen panská, kuchařka, podomek a kočí Jerome. Ten zůstal i přesto, že už neměli koně a kočár. Byl příliš starý na to, aby ho přijali do služeb v cizím domě. Mohla ho propustit, protože to byl krk k živení navíc, ale nedokázala to. Pokud mu stačila strava a střecha nad hlavou, mohl zůstat. O platu se nedalo v dohledné době vůbec mluvit. Snad pokud se jí podaří prodat dům…

Vyděsilo ji, že po otci nezůstala vůbec žádná hotovost. Věděla, že hraje karty a že často prohrává, ale tvrdil, že má i šťastné dny, kdy se mu všechno vrací. Musela mu věřit, nezbývalo jí nic jiného. Utěšovala se tím, že v případě nouze vždycky může žít z výnosů venkovského panství. V nejhorším se tam může i odstěhovat. Nikdy na venkově sice nežila, ale může to zkusit. Provoz pařížské domácnosti byl tak nákladný, že si ho ve svém novém postavení prostě nemohla dovolit.

Panská ji opustila na prahu salonu. Malý kulaťoučký pán se čiperně zvedl z křesla, když ji viděl vstupovat.

„Slečno Terezo, jsem moc rád, že vás vidím.“

Snažil se mluvit lehce a vesele, ale vycítila, že ta veselost a lehkost je jen hraná.

Usmála se, aby mu udělala radost, ale starý pán si dobře všiml, že výraz úzkosti z jejích očí nezmizel.

„Přinášíte mi dobré zprávy, pane Piagete?“ zeptala se, když se konečně usadil proti ní. „Bude možné prodat dům za výhodnou cenu? Nebo aspoň pronajmout za slušný nájem?“

„Bohužel, slečno Terezo.“ Uhnul očima a rychle dodal, aby to měl už za sebou: „Dnes jsem se dověděl, že váš pan otec nebyl majitelem tohoto domu. Už velmi dávno nebyl. Je mi to moc líto, ale prodal dům už loni panu Vaudressenovi. Splatil jím čestný dluh.“

„Chcete říct, že ho prohrál v kartách, že?“ zeptala se Tereza hořce.

„V podstatě ano, slečno. Byl tu vlastně už jenom nájemníkem. Nájem ovšem nikdy neplatil. Pan Vaudressen se zachoval velkoryse, nepožadoval ani peníze, ani okamžité vystěhování. Myslím, že víte proč.“

„Ano, to vím,“ řekla Tereza hořce. „Ten pán, který mého otce přivedl na mizinu, si loni dovolil požádat o mou ruku. Zřejmě doufal, že mě svou ,velkorysostí‘ ohromí.“

Pan Piaget se neklidně ošil.

„Doufá v to pořád,“ řekl vemlouvavě. „Dnes jsem s ním osobně mluvil. Přišel za mnou, aby mi řekl, že netrvá na vašem okamžitém vystěhování. Chce vás zítra navštívit a věří, že se spolu dohodnete.“

Tereza udělala odmítavé gesto. „To je zbytečné. Nepřijmu ho. Nechci ho vůbec vidět. Jak si může myslet, že bych byla schopna dohodnout se s člověkem, který mého otce zničil! Řekněte mu, že se sem klidně může nastěhovat. Já zítra odjíždím. Budu žít na svém venkovském panství.“

Pan Piaget znovu uhnul očima, a dřív než znovu promluvil, si musel odkašlat. „Je mi líto, slečno Terezo, ale to asi nebude možné. Vaše panství prodal váš otec ještě dřív než tento dům.“

Tereza zbledla. „Taky jemu?“ zeptala se tiše a hlas se jí trochu zachvěl.

„Ano.“

„Takže nemám vůbec nic?“

„A-ano. Je to tak, slečno. A když mám být upřímný, tak po vašem otci zbyly jenom dluhy.“

„Hodně?“

„Ano, dost.“

„A všechno u toho člověka?“

„Ne, to ne. Ještě u tří dalších. Můžu vám ukázat, o jakou částku jde. Pokud si to ovšem budete přát…“

Němě pokývla hlavou a pak dlouho studovala listiny, které před ní rozložil. Byla teď tak bílá, že se pan Piaget bál, aby neomdlela.

Neomdlela. Sebrala listiny, pečlivě je složila a tázavě na něho pohlédla. „Jsou moje?“

„Ano, slečno. Mám kopie, můžete si originály nechat. Jestli se můžu zeptat… co chcete s nimi dělat?“

„Pokusím se je zaplatit.“

„Vy sama?“

„Já a můj bratr. Až se vrátí. Pokud se vrátí… Zjistil jste o něm něco?“

„Bohužel, slečno. O jeho pluku se mi nepodařilo zjistit nic. Ale hned, jak se něco dovím, dám vám vědět. Spolehněte se.“

„Mohl byste zprostředkovat prodej mých šperků?“ zeptala se tiše. „Znáte přece moje šperky a víte, jakou asi mají cenu. A pak – jsou tu ještě nějaké věci po matce. Obrazy, stříbro. Nepatřily otci a nejsou součástí tohoto domu. Myslíte si, že by to stačilo na uhrazení dluhu? Nic jiného už nemám.“

„To se mi nezdá rozumné.“ Pan Piaget se zatvářil nesouhlasně. „Nemůžete se přece zbavit všeho. Musíte si nechat alespoň něco. Z čeho budete jinak žít, než se váš bratr vrátí? A mezi námi – myslíte si, že on peníze bude mít? Znám dobře pány důstojníky. Mají věčně hluboko do kapsy.“

Zamračila se. „Neptala jsem se vás na bratra, ale na své šperky a další věci. Myslíte si, že by stačily k uhrazení dluhu?“

„Nevím, musel bych nechat všechno odhadnout. Ale určitě by stačily na pokrytí valné části té sumy. Ovšem, pořád si myslím, že to není rozumné. Podle mého soudu byste měla vyčkat. Není dobré dělat ukvapená rozhodnutí. Zítra vás přijde navštívit pan Vaudressen. Počkejte tedy se svým rozhodnutím alespoň do zítřka.“

„Už jsem vám řekla, že ho nepřijmu. Odmítám se s tak odporným člověkem setkat!“

„Ale mně připadal jako docela příjemný muž,“ odvážil se odporovat pan Piaget.

Tereza prudce povstala. „To je všechno, pane Piagete. Projdu si ty papíry ještě jednou v klidu. Až necháte odhadnout šperky a to ostatní, odečtěte si, prosím, částku, kterou vám dlužím za vaše služby. A pochopitelně i to, co vám dlužil můj otec.“

„Ale, slečno Terezo, to přece…“

„Dobrou noc, pane Piagete.“

Díval se, jak odchází. Vzpřímená, hrdá a – vyděšená. Tolik se snažila, aby to nepoznal. Ale byl už příliš často svědkem takových situací. Nebyla první dívka zahnaná do úzkých. Věděl, jaké má šance, a byl přesvědčen, že to ví i ona. Nechtěla si nechat poradit, škoda. Většina dívek na jejím místě by vyčkala návrhu toho pána, který byl teď majitelem veškerého majetku jejího zesnulého otce. Zřejmě měl pro ni velkou slabost, jiný na jeho místě by nebyl tak shovívavý ani k jejímu otci, ani k ní. Sám jako praktický člověk takovou slabost nechápal. Vaudressen byl tak bohatý, že nemusel žádat o ruku dívky, která už před rokem neměla frank věna. Každý, kdo znal jejího otce, musel vědět, jak to dopadne. Možná je pro to děvče lepší, že zemřel dřív, než jeho dluhy dosáhly astronomických částek. O tom, že by přestal hrát, nemohlo být ani řeči. Lidé jako on – chorobní hráči – nikdy přestat nedokázali. Končili ve vězení pro dlužníky, nebo s prostřelenou hlavou. To, že slečna Tereza byla rozená Caumont de Clérindol a stála tedy rodem vysoko nad panem Vaudressenem, jehož rodinu pozvedlo teprve první císařství, nepokládal pan Piaget za tak strašnou překážku. V dnešní době! Byl přesvědčen, že každá na Terezině místě by se jen třásla na nabídku bohatého muže, který byl tak laskav, že se o ni chtěl postarat i potom, co ji její otec ožebračil a jméno kdysi tak slavné uvrhl do hanby. Pan Piaget pokládal za zvlášť nešťastné, že Tereza zdědila pýchu svého otce, který se svým jménem a svými předky honosil při každé vhodné i nevhodné příležitosti. Obával se, že ji ta pýcha zahubí, neboť přes všechnu zdánlivou tvrdost a odhodlanost, kterou dnes předvedla, to byla dívka vychovaná v přepychu a nezvyklá starat se sama o sebe. Její představy o tom, jak obstát v životě, byly naivní a předem odsouzené k nezdaru. Věděl i to, že její jediný bratr, který byl od roku 1862 se svým plukem v Zadní Indii, se o ni v žádném případě nebude moci postarat. Znal ho velmi dobře. Yves Caumont de Clérindol byl, co se týče peněz, stejně lehkomyslný jako jeho otec. Tereza se nemohla obrátit ani na příbuzné. Otec neměl sourozence a sestra její matky nedávno zemřela. Nikdy se neprovdala. Existoval jakýsi příbuzný z matčiny strany – strýc kdesi v Normandii, ale o tom pan Piaget nevěděl vůbec nic. Že by u něj Tereza hledala nový domov, bylo vyloučené. Nechápal, co tedy chce dělat. S určitostí předpokládal, že nepožádá o pomoc nikoho z bývalých přátel. Od doby, kdy její otec zemřel, jejich návštěvy v domě valem řídly a před týdnem ustaly docela. Nikdo z nich nebyl tak naivní, aby dál docházel do domu dívky, která byla společensky odepsána. Věděl, že tím Tereza trpí, ale byla příliš hrdá na to, aby se doprošovala. Život se k ní zachoval krutě (stejně jako ke stovkám jiných), ale ona se odmítla sklonit před realitou, jak by to podle pana Piageta udělal každý rozumný člověk.

Pan Piaget přijal od panské klobouk a hůl, nechal se vyprovodit až na práh domu a s hlavou plnou starostí o slečnu Terezu vykročil na ulici, kde na něho čekala drožka. Pevně doufal, že slečna přes noc přece jen dostane rozum, a rozhodl se, že ráno k ní ještě pro jistotu zajde a promluví jí do duše.

Tereza sledovala jeho odchod se smíšenými pocity. Zůstala stát za záclonou ještě dlouho potom, co páně Piagetova drožka dávno zmizela za rohem. Dotyčného pána by určitě vyděsilo, kdyby věděl, jaké myšlenky se jí honí hlavou.

Teprve když se venku začalo stmívat, opustila místo u okna a začala uvádět ve skutek to, k čemu se v minulých okamžicích odhodlávala.

Ze všech zásuvek, stolků a sekretářů začala vyndávat věci, o nichž se domnívala, že mají nějakou hodnotu. Zvlášť položila šperky v kožené kazetě. Zabrala se do práce natolik, že přeslechla i otvírání dveří. Vyrušil ji až polekaný hlas.

„Proboha, co to děláte, slečno?“

Prudce se otočila. Panská stála na prahu a vyděšeně se na ni dívala.

„Pojď dovnitř, Louiso, a zavři. Pomůžeš mi to alespoň utřídit. Až zítra dorazí nový pán, chci, aby našel všechno v pořádku.“

Panská uhnula očima.

„Takže to víš,“ řekla Tereza tiše. „Nemusím ti tedy nic vysvětlovat.“

„Vy chcete odejít teď hned?“ odvážila se zeptat panská. „Na noc? Kam?“

„Odejdu brzo ráno. Tady jsem připravila peníze pro tebe i pro ty tři ostatní. Tobě je dám hned, ostatní vyplatí pan Piaget, až zítra přijde.“

„Nic takového ale neříkal, slečno.“

„Přijde. Znám ho. Nechám mu tady dopis a pokyny. Chci ho poprosit, aby se postaral Jeromovi o místo. Je to dobrý kočí, za to, že je starý, nemůže. Pochybuji, že by si ho nový pán nechal.“

„A co já, slečno?“

„Je mi to líto, Louiso, ale nemůžu tě vzít s sebou.“

„Já bych s vámi přesto ráda šla. Mně nevadí, že mi nemůžete teď hned zaplatit. Zaplatíte, až budete moct.“

„To nejde. Myslím si, že už nikdy na to nebudu mít, Louiso.“

„Tak nemluvte, slečno. Určitě se najde nějaké řešení.“

Tereza na ni úkosem pohlédla. „Poslouchala jsi za dveřmi, že? Takové řešení já odmítám. Právě proto tu nemohu zůstat. Ale ty neměj strach. Jsi šikovná, mladá a hezká. Tebe si pán určitě nechá. A ty dva také. Proč by je měnil. Patří k tomuto domu. A Marta tak dobře vaří…“

„Kam chcete jít, slečno?“

Tereza se odvrátila. „K příbuzným,“ řekla s povzdechem. „Nemusíš se bát, postarají se o mě. Jenom už si nebudu moci dovolit to, co dosud.“

Až do půlnoci spolu sepisovaly a třídily Terezin osobní majetek.

Když si Tereza všimla, že panská jen stěží potlačuje zívání, poslala ji spát. Pak ještě dlouho seděla nad hromádkami drobností, které představovaly všechno, co zůstalo z jejího dosavadního života. Jediné skutečné dědictví!

Nakonec si vybrala několik věcí, které si chtěla vzít s sebou. Nad některými zaváhala a pak je vrátila zpátky. Jen se šperky se zdržela déle. Jeden po druhém brala do rukou matčiny klenoty a zkoumavě si je prohlížela, jako by si jejich podobu chtěla vtisknout navždy do paměti. Když je odkládala, cítila hlubokou lítost. Některé byly velmi staré, dědily se v jejich rodě z pokolení na pokolení. Většinu z nich nikdy nenosila, představovaly historickou, a především citovou hodnotu. Teď se proměnily na pouhé platidlo. Dostanou se do rukou lidem, kteří nebudou nic vědět o jejich minulosti…

Prudce přirazila víko kazety a odstrčila ji. Nač se zbytečně trýznit.

Připravila si cestovní brašnu a pak dlouho váhala nad šaty, které si vezme s sebou. Bylo těžké si vybrat. Netušila, co ji čeká, nemohla vstoupit do nejisté budoucnosti příliš nákladně oblečená, ale zároveň jí hrdost nedovolila, aby se oblékla jako chudá příbuzná. Nakonec si z šatů, které přicházely v úvahu, vybrala ty, co nejméně vážily. Musela počítat s tím, že si své zavazadlo bude nosit sama.

Do tří do noci pak seděla nad psacím stolem a psala dopis panu Piagetovi. Neuvedla adresu, nepřála si, aby ji našel. Nepochybovala, že si ho nový pán získá do svých služeb, a nechtěla, aby vešlo ve známost, kam se uchýlila. Na jak podřadném místě se vyrovnává se svým pokořením. Napsala jen, aby se pokusil spojit s jejím bratrem Yvesem. Za měsíc se mu ozve sama, aby zjistila, jak pořídil. Na konec dopisu připojila žádost o pomoc Jeromovi. To bylo všechno.

Když končila, začínalo pomalu svítat. Byly čtyři ráno. Na chvíli se natáhla na ustlanou postel, aby ulevila unaveným nohám a zádům. Pak si oblékla ty nejjednodušší cestovní šaty, nenápadný klobouk se závojíčkem a boty, které vydrží víc než procházky po pěstěném trávníku. Naposledy se rozhlédla a pak se svým jediným zavazadlem tiše opustila spící dům.

Nebylo ještě ani pět ráno, když vykročila na rosou zvlhlé dláždění. Ulice v jejich čtvrti byly prázdné a pusté. Teprve když se dostala blíž k tržnici, začala potkávat vozy přivážející zboží z venkova. Provoz na ulicích zhoustl. Její tmavá postava se proplétala davem proudícím proti ní. Občas se za ní někdo ohlédl; přestože byla oblečena nenápadně, její šaty se do tohoto prostředí nehodily. Nevšímala si nikoho, neohlížela se. Měla pevný cíl, k němuž směřovala, a nechtěla se nechat zviklat či rozlítostnit vzpomínkami.

Velkoměsto ji pohltilo a důkladně smazalo všechny její stopy.

KAPITOLA 2

„Lituji, pane, ale opravdu odešla.“

Panská vypadala provinile. „Musela odejít už v noci. Její postel zůstala ustlaná. Nenapadlo mě, že to udělá. Říkala, že odejde, ale netušila jsem, že nepočká, až bude den.“ Sáhla do kapsičky zástěry a podala panu Piagetovi dopis. „Tohle tu nechala pro vás.“

Přelétl dopis očima a pak jej podal muži po svém boku. Ten od příchodu do domu nepronesl jediné slovo. Vzal si dopis a četl jej mnohem pozorněji než pan Piaget.

„Kdo je Jerome?“ zeptal se pak.

„Kočí,“ odpověděl pan Piaget. „Je už opravdu velmi starý. Přišel do rodiny spolu s nebožkou slečninou matkou. Myslím, že sloužil už její babičce. Uměl to s koňmi jako nikdo jiný.“

„Já mám vlastního kočího,“ řekl pán a bylo vidět, že myslí na něco úplně jiného než na hovory o služebnictvu.

Vrátil dopis panu Piagetovi a rozhlédl se velkou světlou halou, zalitou dopoledním sluncem. „Je to opravdu krásný dům,“ řekl. „Starý, ale dobře udržovaný. Má ducha. Přiznávám, že jsem překvapen. Nečekal jsem takový vkus u pana de Clérindol.“

Pan Piaget si odkašlal a pohlédl stranou na panskou, která předstírala, že tu není, ale jinak jí neuniklo ani slovo.

„Pochybuji, že by si pan de Clérindol vůbec všiml, v jakém domě žije,“ řekl pak upřímně. „To byla ryze věc jeho manželky a po její smrti pak slečny Terezy. Chcete se podívat nahoru do pokojů?“

„To bych velmi rád.“ Pán si přestal prohlížet halu a upřel oči na čekající panskou. „Řekněte zbylému služebnictvu, aby se za půl hodiny shromáždilo tady v hale. Promluvím si s nimi.“

Panská vysekla pukrle a zmizela směrem ke kuchyni, zatímco pán následoval starého právníka po schodech do prvního patra.

Nad stolem s navršenými cennostmi a šperky pan Piaget nespokojeně zakroutil hlavou.

„Zbrklá,“ mumlal si pro sebe. „Tvrdohlavá… Podívejte se, pane Vaudressene,“ zvedl jakýsi list papíru, „pokusila se ty šperky odhadnout. Mám pocit, že to docela trefila. To bych do ní neřekl.“

Muž si se zájmem prohlížel klenotnici. Občas zvedl nějaký kousek, aby se podíval zblízka.

„Jsou opravdu nádherné,“ řekl uznale. „Mají stejného ducha jako dům. Dala by se z nich vyčíst celá historie vznešeného rodu. Když se na ně člověk dívá, snadněji pochopí hrdost či možná pýchu té tvrdohlavé slečny, která raději zvolila útěk, než by přijala milodar z ruky, kterou nepovažuje za dost urozenou.“

Pan Piaget se na něho zamyšleně podíval. Dobře slyšel výsměch v jeho hlase, jen nedokázal odhadnout, komu patří.

„Tady jsou ještě nějaké dokumenty,“ řekl pan Vaudressen. „Byl byste tak laskav a šel je prohlédnout třeba do pracovny? Myslím, že prohlídku domu zvládnu sám.“

Počkal, až pan Piaget odejde, a pak bez velkého zájmu prošel všemi pokoji v prvním i druhém patře. Nebyly ničím zajímavé. Alespoň pro něho ne. Raději se vrátil tam, odkud dosud nevyprchala vůně dívky, pro niž se poslední dva roky dopouštěl spousty pošetilostí. Bláznivě a navíc zbytečně. Nepřiblížily mu ji ani o píď a možná dokonce přispěly i k tomu, že ji ztratil docela. Odmítla se s ním setkat. V minulosti stejně jako teď. Stačilo jí pouhé jméno, aby jednou provždy prohlásila, že jí není hoden. Nestál jí ani za to, aby na něm milostivě spočinula pohledem.

Uvažoval o tom, že láska je zvláštní věc. Mohl mít v podstatě kteroukoli jinou ženu; jeho rodina byla dost mocná, bohatá a přiměřeně urozená. Dědeček byl za Napoleona generálem, vyznamenal se u Marenga a Slavkova, přežil i tažení do Ruska. Otec nebyl právě vojenský typ, ostatně byla jiná doba. Nedotáhl to tak vysoko, ale zato rozmnožil rodinný majetek. Oženil se vysoko nad svůj stav, matka zřejmě neměla takové výhrady jako slečna Tereza Caumont de Clérindol.

Přesto pan Vaudressen slečnu Terezu chtěl. Od prvního okamžiku, kdy ji spatřil. Do té doby považoval řeči o lásce na první pohled za nesmysl. Osud ho potrestal. Bylo to směšné. Neráčila na něm ani spočinout pohledem, a on se nikdy nedostal tak blízko k ní, aby na ni mohl nějak zapůsobit. Zpočátku se domníval, že to okouzlení pomine. Neměl nouzi o ženy ochotné k nezávazným milostným dobrodružstvím. Ale okouzlení nepominulo a časem se z něho stala téměř posedlost. Nepatřil ke stejné společnosti jako ona, mohl ji vidět pouze při oficiálních příležitostech, v divadlech, v Opeře, na promenádě. Nevynechal ani jednu z těchto možností, ale nepodařilo se mu k ní přiblížit. Zůstala vzdálená a nedostupná, což její půvab ještě znásobovalo.

Když se pak na něj obrátil její otec se žádostí o půjčku, považoval to za zásah samotné Prozřetelnosti. A tehdy udělala zásadní chybu. Neopatrně se před jejím otcem zmínil, že by ji chtěl požádat o ruku, a pan de Clérindol jí to zřejmě s patřičným komentářem hned sdělil. Tím mu zavřel poslední přístupovou cestu.

Pan de Clérindol se vůbec netajil tím, jak dcera o panu Vaudressenovi smýšlí, ale vůbec mu to nebránilo žádat ho o další a další půjčky.

Muselo to dopadnout tak, jak to dopadlo. Vaudressen se stal jediným majitelem veškerého jmění staré a vážené rodiny. Teď už jen staré…

Smrt pana de Clérindol znamenala pro Vaudressena příležitost k tomu, aby se slečně Tereze konečně přiblížil. Nechtěl ji urazit nějakým nečestným návrhem, chtěl ji pouze přimět k tomu, aby ho konečně vzala na vědomí. Aby ho alespoň vyslechla.

Asi to nebyl nejšťastnější nápad. Její útěk hovořil jasně. Teď mu nezbývalo než čekat, zda se panu Piagetovi skutečně ozve, jak v dopise slibovala.

Procházel jejími pokoji a měl zvláštní pocit, když nahlížel tak zblízka do jejího soukromí. Bral do ruky věci, kterých se dotýkala, a snažil se z těch maličkostí poznat skutečný charakter dívky, o níž nevěděl nic než to, že je krásná a pyšná. Skříně s jejími šaty zůstaly otevřené; nedotkl se žádné z drahých rób, ale cítil vůni, která z nich vystupovala.

Na zrcadle zůstaly ležet kartáče, v jednom ulpělo několik dlouhých světlých vlasů. Zamyšleně je natáčel na prst, když se nečekaně vrátil pan Piaget.

„Všechny papíry jsou v pořádku,“ hlásil, „slečna Tereza se postarala o to, aby žádný nechyběl.“

Podíval se na stůl se šperky a dodal: „Vezmu si je s sebou a postarám se o jejich prodej, jak si přála. Myslím, že na uhrazení dluhu u zbývajících věřitelů budou stačit.“

„Nespěchejte s tím.“ Pan Vaudressen odložil kartáče a vrátil se zpátky na zem. „Bylo by škoda je prodat. Jejich historická hodnota je mnohem větší než cena ve zlatě. Zaplatím vám je. Spočítejte celý dluh a já částku vyrovnám.

„A když to nebude stačit?“

„Řekl jsem, že částku vyrovnám. A teď pojďme dolů. Musím oznámit služebnictvu, že hodlám dům zavřít. V žádném případě bych tu nechtěl bydlet.“

„Budete ho chtít také prodat?“ odvážil se zeptat právník.

„To si ještě rozmyslím. Já, na rozdíl od ostatních věřitelů, mám spoustu času.“

Nechal pana Piageta, aby si jeho slova vysvětlil, jak chce, a jako první zamířil ke schodům do přízemí.

KAPITOLA 3

Matka představená orleánského kláštera trpělivě naslouchala hlučné, přehnaně vyparáděné návštěvnici, která již po několikáté opakovala jinými slovy totéž.

„Hlavně musí být z vynikající rodiny,“ zdůrazňovala žena. „Bezvadných mravů. Ve svém domě nestrpím žádnou osobu hrubých mravů…“

Jako byste právě vy, dámo, byla schopna rozeznat hrubé mravy, pomyslela si pohrdavě představená, ale nahlas řekla:

„Samozřejmě. Nikdy bych vám nedoporučila nevhodnou osobu. Dívky z naší klášterní školy pocházejí všechny z dobrých rodin…“

„A nepřeju si samozřejmě žádnou takovou, která má za sebou nějaký společenský skandál. Musím dbát na pověst svého domu!“

„Náš klášter nepřijímá dívky, které by byly jakkoli spojeny se skandálem,“ pronesla abatyše chladně, a na důkaz toho, že rozhovor je u konce, vstala. Její majestátní postava zapůsobila i na návštěvnici, která se okamžitě začala omlouvat.

„Nechtěla jsem se nijak dotknout pověsti vašeho kláštera. To teda ne!“

„Jakmile se dozvím o nějaké vhodné osobě, dám vám vědět,“ řekla představená a vyprovodila návštěvnici až ke dveřím, kde se jí ujala jedna z řádových sester.

Pro takové zbohatlické hlupačky skutečně naše dívky nevychováváme, říkala si v duchu. Snad jen kdyby se chtěl někdo pocvičit v pokoře…

Ihned se za tu myšlenku pokárala, ale nepříjemný dojem z návštěvnice tím nezahnala. Ten se podařilo rozptýlit až dívce, která na ni čekala před jejím pokojem.

„Myslela jsem si, že vás asi odvolalo něco důležitého,“ řekla Tereza a usmála se.

„Co potřebuješ, má drahá?“

„Vlastně nic, chtěla jsem si jen promluvit…“

„Jen pojď dál,“ postrčila ji představená dovnitř. „Jsem ráda, že jsi přišla. Tak co, už jsi přivykla klášternímu řádu? Po tolika letech je to určitě obtížné.“

„Ale ne, je to jako bych se vrátila do dětství. Ale když jsem tenkrát odcházela, nenapadlo mě, že se jednou takhle vrátím.“

Zachytila pohled matky představené a rychle dodala: „Promiňte, nechtěla jsem si stěžovat. A také nechci zneužívat vaší laskavosti. Kdyby se naskytlo něco, cokoli… Myslela jsem, že ta dáma, která za vámi přišla, snad hledá někoho, jako jsem já.“

„Někoho, jako jsi ty, rozhodně hledat nemůže,“ řekla představená suše. „Chtít dívku z takové rodiny, jako je tvoje, by se neodvážila ani ta nejsebevědomější dáma. A tohle, Bůh mi odpusť, žádná dáma nebyla.“

„A co chtěla?“ odvážila se zeptat Tereza.

„Společnici pro svou šestnáctiletou dceru. Někoho, kdo by jí byl neustále po boku. Kdo by ji doprovázel do společnosti a včas ji zarazil, kdyby se chtěla dopustit nějakého faux pas.“

„Ale na to bych snad stačila.“

„To nepochybně. Ale to není práce pro tebe. A velmi pochybuji, že by byla pro kteroukoli z mých schovanek. Z rozhovoru s tou ženou jsem pochopila, že ve svém ústavu nemám žádnou tak málo jemnocitnou, aby se jí nedotklo přezíravé chování, jakým se dotyčná vyznačuje. Snad jen kdyby se nějaká provinila takovými hříchy, že by bylo nutné, aby se pocvičila v pokoře a sebezapírání.“

„Když jsem před měsícem přišla, říkala jste mi, že v sobě nemám ani za mák pokory,“ řekla Tereza tiše. „Život je tvrdý a já se obávám, že nemám příliš na vybranou. Budu si muset zvykat. Čím dříve a čím tvrději, tím lépe.“

„Ty ses ničím neprovinila a je zcela zbytečné, aby ses trestala za hříchy svého otce,“ podotkla představená suše. „V tvých slovech stejně není žádná pokora, k té musí člověk dojít jinou cestou. V tvých slovech zní hrdost a sebevědomí. Ty se nechceš sklonit před nepříznivým osudem, ty s ním chceš bojovat. Nepřijímáš svůj úděl jako břemeno, které ti Bůh naložil a které musíš nést, ty je bereš jako překážku, kterou musíš zdolat. Jako zkoušku ohněm…“

Mírně se pousmála a dodala: „Já ti rozumím, Terezo. Sama jsem kdysi bojovala stejně jako ty. Trvalo mi dlouhá léta, než jsem se dokázala sklonit a pokorně přijmout vůli Boží…“

Ano, tomu Tereza skutečně věřila. Matka představená byla rozená Beaumont de Laval, dívka, jíž ležel svět u nohou. Ale nedokázala se přenést přes zradu člověka, jemuž důvěřovala. Nechala svět světem a vydala se po cestě, která se podle mínění těch, co ji znali, pro ni jevila jako ta nejméně vhodná. Kdysi jí o tom vyprávěla matka. Ty dvě bývaly v mládí velké přítelkyně.

„Přesto bych to chtěla zkusit,“ řekla pevně. „Nemůžu žít stále pod něčí ochranou. Chci se postavit na vlastní nohy. Věřte mi, že vím, o čem mluvím. Měla jsem celý měsíc na přemýšlení. Uvědomila jsem si, že o životě vím jen to, co mi kdo řekl, nebo co jsem viděla oknem svého kočáru. A samozřejmě to, co jsem si přečetla v knihách a viděla na jevišti. A to není skutečný život. Přesto se domnívám, že jsem schopna obstát.“

Matka představená jí shovívavě naslouchala. Ano, kdysi mluvila stejně. A zřejmě i stejně cítila. Před pětadvaceti lety… Ani ona si tehdy nedala nic vymluvit, v ničem poradit. Musela sama na vlastní kůži okusit tvrdost života. Neboť poznání přichází pouze skrze vlastní trpkou zkušenost.

„Dobře,“ řekla nečekaně. „Ale počítej s tím, že to pro tebe bude velmi těžké. Chci, abys věděla, že se sem kdykoli můžeš vrátit. Nikdo se tě nebude na nic vyptávat, ani ti nic vyčítat. Každý člověk potřebuje místo, kam se může vracet. Kde načerpá sílu a kde se mu dostane útěchy. Tyto dveře ti zůstanou vždycky otevřené.“

Udýchaná služebná spěchala tmavou chodbou měšťanského domu Bouchierových. Před vyřezávanými dveřmi ložnice se zastavila, aby si uhladila čepeček. Pak nesměle zaklepala. Když se nic neozývalo, zaklepala silněji. A ještě jednou.

Teprve při třetím pokusu se zevnitř ozval nevrlý hlas: „Co je zas?“

Služebná váhavě vešla a uklonila se. „Madam, právě přijel kočár z kláštera. Dvě jeptišky přivezly nějakou slečnu. Má s sebou zavazadlo.“

Rozcuchaná hlava se zvedla z polštáře, ospalé oči si nevrle měřily služebnou přešlapující na prahu ložnice.

„Tak brzy? No samozřejmě, jeptišky. Myslí si, že každý vstává za kuropění. Kolik je vůbec hodin?“

„Jedenáct, madam.“

Paní Bouchierová zívla, aniž se namáhala zakrýt ústa.

„Ten včerejší večírek se strašně protáhl. Kde jsou slečny? Už vstaly?“

„Ještě ne, madam.“

„Tak je běž probudit. Chci, aby se na to děvče přišly podívat. Když se nám nebude líbit, můžou si ji jeptišky zase hned odvézt. Nepřijmu přece do našeho domu každou. Běž těm jeptiškám říct, že musejí počkat. Usaď je třeba do salonu. Ne, tam ne, to je zbytečně vznešený. Ať počkají v hale. A pak mě přijď obléct…“

Znovu zívla. „A řekni Cecílii… kde je vůbec Cecílie?“

„Zašívá prádlo, madam. Jak jste včera řekla…“

„Tak ať všeho nechá a přijde mě učesat. Od tebe nechci, máš ruce jako pohrabáče.“