Johan Theorin

SMRŠŤ

Originální název: Nattfåk, vydáno u Wahlström & Widstrand, Stockholm, Sweden 2008

Překlad Jaroslav Bojanovský

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Johan Theorin, 2008

First published by Wahlström & Widstrand, Stockholm, Sweden

Published by agreement with Salomonsson Agency.

© Obálka Martina Černá, 2012

© Mapa Martina Mikulová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012

ISBN 978–80–243–5258-9

„Mrtví se každou zimu scházejí, aby společně oslavili Vánoce. Jednou se stalo, že byli vyrušeni jistou neprovdanou starou ženou. Protože se jí zastavily hodiny, vstala příliš brzy a do kostela přišla uprostřed štědrovečerní noci. Kostelem plným lidí se linuly šeptající hlasy, jako by právě probíhala mše. Žena náhle spatřila svého snoubence – vypadal přesně jako v době, kdy byli oba mladí. Přestože se před mnoha lety utopil, seděl teď v lavicích mezi ostatními.“

Švédská lidová pověst z 19. stoleti

ZIMA 1846

Tak tady má kniha začíná, Katrine. V roce, kdy byl åluddenský statek postaven. Ten statek pro mne znamenal něco víc než jen dům, kde jsme s matkou bydlely – byl místem mého dospívání.

Rybář Ragnar Davidsson mi jednou vyprávěl, že velká část statku byla postavena ze dřeva pocházejícího z vraku jedné německé lodi. Já mu to věřím. Na půdě ve stodole, až úplně vzadu za seníkem, jsou na jednom prkně vyryta slova: PAMÁTCE CHRISTIANA LUDWIGA.

Na statku jsem slýchávala ze stěn šeptat mrtvé. Mají nám toho tolik co vyprávět.

Valter Brommesson sedí se sepjatýma rukama v malém kamenném domě na Åluddenu a modlí se k Bohu. Prosí ho o to, aby vítr a vlny, které se teď v noci valí z moře, nezničily oba jeho majáky.

Mizerné počasí už zažil ve svém životě mnohokrát, nikdy ale ještě nezažil tak silnou bouři – bílou stěnu ze sněhu a ledu, která sem dorazila ze severovýchodu a úplně zastavila stavební práce.

Pane, dej, ať ty věže dostavíme…

Brommesson je stavitel majáků a na Baltu pracuje poprvé. Na Öland přicestoval loni v březnu a ihned se pustil do práce: najal dělníky, objednal hlínu a vápencový kámen a pronajal si silné tažné koně.

Během svěžího jara, horkého léta a slunečného podzimu bylo na pobřeží příjemně – práce se dařila a majáky zvolna vyrůstaly k nebi.

Pak se ale slunce vytratilo a ochladilo se. Teplota klesala a lidé začali mluvit o sněhové bouři – a ta pak skutečně přišla. Jednoho večera se vrhla na pobřeží jako divoké zvíře.

S blížícím se rozedněním začíná vítr konečně slábnout.

Na moři se náhle ozve křik – přichází z temnot kolem Åluddenu. Táhlé, srdcervoucí volání o pomoc v nějaké cizí řeči.

Výkřiky probudí nejprve Brommessona a ten zase probudí své dělníky, kteří odpočívají po vyčerpávající práci.

„Ztroskotala tu nějaká loď!“ volá Brommesson. „Musíme ven!“

Rozespalí muži na to reagují s nelibostí, ale Brommesson je přesto přinutí vstát a vyjít z domu.

Přestože jim do tváří fouká ledový vítr, jdou, shrbí záda a brodí se závějemi směrem ke břehu. Brommesson otáčí hlavu k majákům, aby se ujistil, že jeho rozestavěné věže stále stojí.

Když se podívá na opačnou stranu, směrem na západ, nevidí nic – plochá krajina ostrova se tu změnila v hrbolatou sněhovou poušť.

Dělníci zůstanou stát na břehu a upřeně se dívají na moře.

Nic nevidí, protože místo ztroskotání je zahaleno tmavě šedou tmou. Navzdory hučícím vlnám však slyší, jak jsou odtamtud stále slabě slyšet výkřiky, které se mísí se skřípotem uvolňujících se hřebů a praskotem dřeva.

V písku na mělčině uvízla velká loď a potápí se.

Dělníci nakonec nemohou dělat nic víc, než jen stát a to volání o pomoc poslouchat. Celkem třikrát se pokusili vyjet na moře s jednou ze svých lodí, ale pokaždé neúspěšně. Viditelnost je mizerná a rozbouřené vlny příliš vysoké; ve vodě se navíc zmítá plno klád.

Loď musela vézt ohromné množství dřeva. Ve chvíli, kdy její trup klesal pod vodu, z něj vlny začaly uvolňovat náklad a vyplavovat ho ven. Klády, dlouhé jako beranidla, jsou teď v mohutných shlucích hnány ke břehu, kde o sebe dřou, narážejí jedna do druhé a postupně plní zálivy podél mysu.

Když pak za šedivými mračny vyjde slunce, na hladině se objeví první mrtvola: asi deset metrů od břehu se vznáší tělo nějakého mladíka – má natažené ruce, jako by se do poslední chvíle pokoušel zachytit jedné z klád.

Dva dělníci vstoupí do vody a společnými silami odtáhnou mrtvého přes mělčinu k pevnině.

Těsně u břehu ho pak uchopí za jeho ledově studená zápěstí a prudkým pohybem ho vytáhnou z vody. Podaří se jim to, přestože mladík je vysoký, urostlý a těžký; zatímco jeho tělo pokládají na sněhem zapadaný břeh, ze šatů mu vytéká voda.

Dělníci se potom kolem mrtvého tiše shromáždí, ale nedotknou se ho.

Skloní se k němu až Brommesson a obrátí ho na záda.

Utonulý námořník má husté černé vlasy, široká ústa – jsou pootevřená, jako by zemřel právě v okamžiku, kdy se chtěl nadechnout, a oči má upřené k šedému nebi.

Brommesson odhaduje, že muži může být asi tak dvacet let. Snad byl ještě svobodný, ale stejně tak mohl být i živitelem rodiny. Zemřel u cizího, neznámého pobřeží a zřejmě ani neznal jméno ostrova, u něhož se jeho loď potopila.

„Později budeme muset poslat pro faráře,“ říká Brommesson a zatlačí mrtvému oči, aby se už nemusel dívat na jeho vyhaslý zrak.

O tři hodiny později moře vyplavilo na břeh u Åluddenu dalších pět utopených námořníků a naštípnuté prkno se jménem lodi: CHRISTIAN LUDWIG – HAMBURG.

A dřevo, obrovské množství dřeva.

Vrak lodi, to je dar. Stal se teď majetkem Švédského království, tedy toho, kdo stavbu majáků u Åluddenu financuje. Dělníci tak nečekaně získali dřevo ze silných borovic v hodnotě mnoha set říšských tolarů.

„Všichni do práce, to dřevo vytáhneme z vody!“ volá Brommesson. „Složíme je na hromady… Dál od břehu, aby na ně nedosáhly vlny!“

Pokyvuje hlavou a pak zvedne oči ke sněhem zapadanému svahu. Přestože lesů je na ostrově málo, díky dřevu, které se shromažďuje u břehu, má nyní možnost postavit pro strážce majáků a jejich rodiny daleko větší obydlí než jen menší kamenný dům, jak bylo původně zamýšleno.

Ve svých představách už vidí velký statek s dvorem a obytnou budovou plnou komor i rozlehlých místností. Bezpečný domov pro ty, kteří budou tady na konci světa pečovat o jeho majáky.

Jenomže statek bude postaven ze dřeva, které získali ze ztroskotané lodi, a něco takového může být zdrojem velkého neštěstí. Aby něčemu takovému zabránili, budou muset domu přinést nějakou oběť. Možná by v něm měla být zřízena i modlitebna – místnost, která bude připomínkou všech těch nešťastníků, kteří u Åluddenu zemřeli a nemohli spočinout v posvěcené zemi.

Myšlenky na velký dům Brommessona neopouštějí, ještě téhož dne začne dlouhými kroky vyměřovat jeho základy.

Když se pak bouře utiší a promrzlí dělníci začnou z vody vytahovat naplavené dřevo a skládat je do trávy na břehu na několik hromad, mnohým z nich zní stále v uších výkřiky tonoucích.

Jsem si jistá, že ti dělníci na křik umírajících námořníků nikdy nezapomněli. Stejně tak jsem si jistá tím, že ti nejvíce pověrčiví z nich o Brommessonově rozhodnutí vybudovat velký obytný dům ze dřeva, které pochází ze ztroskotané lodi, zapochybovali.

Statek postavený ze dřeva, po němž se zoufale natahovali umírající námořníci, než je pohltilo moře… Tohle jsme měly s matkou vědět, než jsme se tam koncem padesátých let nastěhovaly. Teď, třicet pět let po nás, ses tam se svou rodinou nastěhovala ty, Katrine. Myslíš, že to bylo správné rozhodnutí?

Mirja Rambeová

ZMĚŇTE SVŮJ ŽIVOT – PŘESTĚHUJTE SE NA VENKOV!

Objekt: Statek Åludden, severovýchodní Öland

Popis: Impozantní statek vybudovaný jako obydlí pro strážce majáku v polovině 19. století. Ničím nerušená samota s výhledem na Baltské moře, necelých 300 metrů od břehu. Nejbližším sousedem je širé nebe.

Velký pozemek nad pobřežím s travnatými plochami a zahradou – ideální pro malé děti. Severně od domu řídký listnatý les, na západě ptačí rezervace (Obětní močál), směrem na jih pobřežní louky a pole.

Budovy: Krásný obytný poschoďový dům (nepodsklepený) s celkovou plochou 280 m²; nutná rekonstrukce a modernizace. Konstrukce, trámoví a fasáda ze dřeva. Střecha z cihlových tašek. Prosklená veranda orientovaná na východ. Pět funkčních kachlových kamen. Ve všech místnostech dřevěná podlaha (borovice). Přípojka na obecní vodovod, odpad: septik.

Vedlejší budova (bývalá prádelna, materiál: vápencový kámen), přízemní, celková plocha cca 80 m². Vodovod, elektřina. Po určitých úpravách vhodné k pronájmu.

Hospodářská budova (stodola, materiál: vápencový kámen/dřevo) cca 450 m². Prostá stavba v poměrně špatném stavu.

Stav: PRODÁNO

ŘÍJEN

1

Temnými místnostmi se rozléhal vysoký hlásek.

„Mami!“

Prudce sebou trhl – to ten výkřik. Zatímco spal, měl pocit, že se ocitl v jeskyni plné podivných ozvěn, kde je teplo a tma. Náhlé procitnutí bylo bolestné – asi vteřinu mu trvalo, než si uvědomil, jak se vlastně jmenuje a kde je. Zmatené obrazy z minulosti a myšlenky. Ethel? Ne, Ethel to není, je to… Katrine, Katrine. Zamrkal a ve tmě začal pátrat po světle.

O několik vteřin později se mu v paměti vynořilo jeho vlastní jméno: Joakim Westin. Právě leží na dvojlůžku na åluddenském statku, který se nachází na severu Ölandu.

Joakim je doma – bydlí tu už jeden den a noc, právě se sem nastěhoval, ale jeho žena Katrine a jejich dvě děti už dům obývají dva měsíce.

Hodiny ukazovaly 01:23. V malé ložnici bez oken, která kdysi sloužila jako pokojík pro služku, svítily jen červené číslice na displeji radiobudíku.

Zvuky, které ho probudily, sice utichly, ale Joakim věděl, že se mu to nezdálo: někdo, kdo spí v jiné části domu, před chvilkou tlumeně zasténal nebo zanaříkal.

Na posteli vedle něho nehybně ležela Katrine. Překulila se až na kraj lůžka, přikrývku si stáhla k sobě a spala hlubokým spánkem. Přestože k němu ležela otočená zády, rozeznával obrysy jejího těla a cítil její teplo. Spávala tu sama skoro dva měsíce, zatímco on pracoval ve Stockholmu a sem dojížděl jen jednou za čtrnáct dnů na víkend. Ani jednomu z nich to neprospívalo.

Natáhl ke Katrine ruku, ale vtom se ten výkřik ozval znovu.

„Mamiii!“

Joakim poznal Liviin hlas. To ho přinutilo odhrnout přikrývku a vstát.

Z kachlových kamen v rohu pokoje sice stále ještě sálalo teplo, když se ale dotkl nohama dřevěné podlahy, cítil, jak je chladná. Měli by podlahu v ložnici odizolovat a položit novou, stejně jako to udělali v kuchyni a dětských pokojích, ale k tomu se dostanou až příští rok. Na zimu si budou muset opatřit víc koberců. A dříví. Budou muset někde sehnat levné dřevo do kamen, protože na jejich pozemku neroste žádný les, který by bylo možné prořezat.

Než udeří opravdová zima, budou muset dům vybavit ještě dalšími věcmi – zítra by si je měli sepsat.

Joakim zatajil dech a soustředil se, ale žádné další zvuky už nezaslechl. Tiše sáhl po županu, který visel přes židli, oblékl si ho přes kalhoty od pyžama a jedním dlouhým krokem se protáhl mezi dvěma lepenkovými krabicemi ke dveřím.

Jen co se ocitl v tmavé chodbě, vydal se špatným směrem. Když chtěl ve vile ve Stockholmu zajít do dětského pokoje, zahnul doprava, tady v novém domě byly pokoje dětí hned vlevo od dveří.

Ložnice, kterou sdílel společně s Katrine, byla jen drobnou součástí labyrintu místností a chodeb statku; na chodbě před ní stály lepenkové krabice, jež byly naskládané podél jedné stěny. Chodba ústila do haly, poměrně velké místnosti s řadou oken, jež vedla na dvůr, který byl částečně vydlážděn kamennými dlaždicemi a ze dvou stran sevřen dalšími dvěma budovami.

Åluddenský statek se směrem do vnitrozemí uzavíral a vůči moři otevíral. Joakim přistoupil k oknu v hale a zadíval se přes plot směrem k pobřeží.

Od dvojice majáků, z nichž každý stál na vlastním malém ostrůvku, sem přicházela narudlá záře. Světlo z reflektoru jižního majáku probleskovalo nad hromadami chaluh na břehu a šířilo se daleko nad Balt. Severní maják byl zhasnutý. Katrine o něm Joakimovi tvrdila, že nikdy nesvítí.

Kolem domu hvízdal vítr a dole u majáků se zvedaly roztřesené stíny. Vlny. Ty vždycky přinutily Joakima myslet na Ethel, třebaže tu zabil chlad, nikoli vlny.

Od té chvíle uběhlo teprve deset měsíců…

Ve tmě za jeho zády se opět ozval nějaký zvuk, ale už to nebyl nářek. Znělo to, jako by Livia tiše mluvila sama k sobě.

Vrátil se do chodby a zvolna překročil široký dřevěný práh u dveří Liviiny ložnice, místnosti s jediným oknem, v níž byla naprostá tma. Na okně visela zelená roleta s obrázky pěti veselých růžových prasátek, které spolu tančí v kole.

„Pryč!“ ozval se do tmy její hlásek. „Jdi pryč!“

Joakim zakopl o hadrovou hračku, která ležela na podlaze u postele, a zvedl ji.

„Mami, jsi to ty?“

„Ne,“ odpověděl Joakim. „To jsem já, táta.“

Tmou se neslo Liviino slabé oddechování. Joakim měl pocit, že se její drobné tělo pod květovanou přikrývkou chvěje. Sklonil se nad ní.

„Spíš?“

Livia zvedla hlavu.

„Cože?“

Joakim jí položil hračku do postele, těsně vedle ramen.

„Spadl ti na zem Foreman.“

„Natloukl si?“

„Kdepak, myslím, že se vůbec neprobudil.“

Livia vzala svou oblíbenou hračku do náruče. Foreman byla hadrová postava s ovčí hlavou a dvěma nohama, kterou koupili v létě na Gotlandu. Napůl ovce, napůl muž. Joakim toto zvláštní stvoření pokřtil jménem Foreman – podle boxera, jemuž se o pár let dříve, v pětačtyřiceti letech, podařil comeback.

Joakim položil dlaň na Liviino chladné čelo a něžně je pohladil. Livia vydechla, znovu zabořila hlavu do polštáře a pohlédla na otce koutkem oka.

„Jsi tady už dlouho, tati?“

„Ne,“ řekl Joakim.

„Někdo tu byl,“ řekla.

„To se ti jen zdálo.“

Livia přikývla a zavřela oči. Zvolna usínala.

Joakim se napřímil, otočil hlavu a opět se zadíval na slabé světlo jižního majáku, které pronikalo do pokoje skrze roletu. Přistoupil k oknu a nadzvedl roletu o několik centimetrů. Okno vedlo na západ a věže odtud nebylo vidět, červené světlo majáku ovšem přelétávalo přes pusté pole za domem.

Livia opět pravidelně oddychovala – spala hlubokým spánkem. Ráno si už ani nevzpomene, že u ní Joakim byl.

Joakim nahlédl i do druhého dětského pokoje – ložnice, která byla zrenovována jako poslední. Katrine ji vytapetovala a zařídila nábytkem v době, kdy Joakim vyklízel stockholmskou vilu.

Uvnitř místnosti panovalo ticho. Dvouapůlletý Gabriel ležel ve své krátké postýlce, která se nacházela u stěny, jako nehybný uzlíček. Poslední rok chodil spát vždy kolem osmé a spal pak bezmála deset hodin bez probuzení. Něco takového je sen všech rodičů malých dětí.

Joakim se v tichosti otočil a vyklouzl z pokoje na chodbu. Kolem něj se ozývalo tiché skřípání a praskání, což vyvolávalo dojem, že po domě někdo chodí.

Když se pak vrátil na lůžko, Katrine dál tvrdě spala.

Téhož dne dopoledne je navštívil jeden muž, poklidně se usmívající padesátník. Zaklepal na dveře vedoucí zvenku přímo do kuchyně a umístěné na severní straně budovy. Joakim se domníval, že je to jeden z jejich sousedů, a tak mu hned otevřel.

„Zdravím!“ řekl muž. „Mé jméno je Bengt Nyberg. Jsem z Ölands–Postenu.“

Nyberg stál na schodech, na velkém břiše mu visel fotoaparát a v ruce držel poznámkový blok. Joakim si s novinářem rozpačitě potřásl rukou.

„Slyšel jsem, že na Åludden jezdily v posledních týdnech velké vozy s nábytkem,“ řekl Nyberg, „a tak zkouším, jestli vás třeba nezastihnu doma.“

„Já se přistěhoval až teď,“ řekl Joakim, „ale rodina už tady nějakou dobu bydlí.“

„Stěhujete se na etapy?“

„Víte, já jsem učitel,“ namítl Joakim, „až doteď jsem musel pracovat.“

Reportér pokyvoval hlavou.

„O tomhle musíme napsat,“ řekl, „to jistě chápete. Na jaře jsme už sice uveřejnili krátkou zprávu o tom, že Åludden někdo koupil, ale lidi teď samozřejmě budou zvědaví, co jste zač.“

„Jsme úplně obyčejná rodina,“ dodal rychle Joakim. „To tam klidně napište.“

„A odkud jste?“

„Ze Stockholmu.“

„Stejně jako královská rodina,“ podotkl Nyberg a pak se zadíval na Joakima. „Takže tady taky budete bydlet jen tehdy, když bude teplo a pěkné počasí?“

„Ne, celoročně.“

Do haly vešla Katrine a postavila se Joakimovi po boku. Joakim se na ni zadíval koutkem oka a ona přikývla: pozvali reportéra dál. Nyberg se dovnitř příliš nehrnul, měl dost času.

Westinovi ho zavedli do kuchyně, protože v této místnosti s novým vybavením a nově zbroušenou dřevěnou podlahou pokročila renovace domu zatím nejdál.

Když ji Katrine v srpnu s jedním podlahářem z ostrova opravovala, přišli na něco zajímavého: pod prkny podlahy byla malá skrýš – skříňka vyrobená z několika destiček z vápencového kamene, která ukrývala stříbrnou lžíci a zpuchřelou dětskou botičku. Podlahář tvrdil, že ty předměty domu někdo obětoval; oběť prý měla obyvatelům domu přinést hodně dětí a dostatek jídla.

Zatímco Joakim vařil kávu, Nyberg se posadil k podlouhlému dubovému stolu a znovu otevřel svůj zápisník.

„Jak jste na ten dům vlastně přišli?“

„No… víte… Máme slabost pro dřevěné domy.“

„Strašně se nám líbí,“ řekla Katrine.

„A nebylo to těžké rozhodování – koupit Åludden a přestěhovat se sem ze Stockholmu?“

„Ne, zas tak těžké to nebylo,“ odpověděla Katrine. „My jsme už předtím vilu měli, v Brommě, ale zatoužili jsme po nějakém domě tady na ostrově. Loni jsme po něm začali pátrat.“

„Ale proč zrovna tady na severu?“ zeptal se Nyberg.

Tentokrát odpověděl Joakim: „Katrine je tak trochu odsud… Kdysi tu žili její příbuzní.“

Katrine na Joakima pohlédla. Věděl, co mu tím chce naznačit. Pokud by někdo měl hovořit o její rodině, pak pouze ona sama. O své rodině však mluvila jen málokdy.

„Vážně? A kde?“

„Tak různě,“ odpověděla Katrine, aniž by se přitom na reportéra dívala. „Oni se často stěhovali.“

Joakim k tomu mohl dodat, že jeho žena je dcera Mirji Rambeové a vnučka Torun Rambeové (z toho by asi Nyberg vytěžil mnohem delší článek), ale odpustil si to – Katrine se totiž se svou matkou stýkala jen velmi sporadicky.

„To já jsem naopak dítě sídliště,“ řekl rychle. „Dětství jsem prožil v osmiposchoďovém paneláku v Jakobsbergu. Byla to otrava: spousta aut, všude asfalt. Žádný div, že jsem teď zatoužil po venkově.“

Livia zpočátku seděla Joakimovi tiše na klíně, ale rozhovory dospělých ji brzy přestaly bavit, a tak vyběhla z kuchyně směrem ke svému pokojíku. Gabriel, který do té doby seděl u Katrine, seskočil na podlahu a vydal se za ní.

Joakim slyšel, jak o podlahu velmi energicky plácají plastové sandálky, a zopakoval Nybergovi stejnou průpovídku, kterou v posledních měsících říkal všem svým známým a sousedům: „Jsme si jistí, že tohle místo je skvělé i pro naše děti. Louky, lesy, čerstvý vzduch a čistá voda. Už žádná nachlazení! Žádná auta s motorem běžícím na volnoběh… Zkrátka ideální bydlení pro nás pro všechny.“

Bengt Nyberg si všechna tato moudra poznamenal do zápisníku a pak se vydal na prohlídku přízemí. Prošel zrenovované pokoje i všechny místnosti s oprýskanými stropy a špinavými podlahami, jejichž stěny byly dosud pokryty starými potrhanými tapetami.

„Tahle kachlová kamna jsou nádherná,“ upozornil ho Joakim. „Podlahy jsou zde dřevěné a jsou v neuvěřitelně zachovalém stavu… Jen je občas budeme muset vydrhnout.“

Jeho nadšení z domu bylo asi nakažlivé, protože Nyberg se po chvíli přestal vyptávat a začal se zvědavě rozhlížet. Naléhal na manžele, aby mu dovolili nahlédnout i do ostatních budov statku, ale Joakim to odmítl – nechtěl si připomínat, kolik práce je zde ještě čeká.

„Víc toho v domě vlastně k vidění není,“ namítl Joakim. „Jen spousta prázdných místností.“

„Jen nakouknu,“ řekl Nyberg.

Joakim nakonec svolil a otevřel dveře, které vedly ke schodišti do patra.

Katrine s reportérem ho po chvíli následovali po členitém schodišti do horní chodby. Ačkoli v ní byla řada oken, jež byla orientována k moři, byla tu tma – okna byla totiž zakrytá dřevotřískovými deskami, které propouštěly jen slabé pruhy denního světla. V temných místnostech nebylo možné přeslechnout meluzínu.

„Vzduch tady nahoře perfektně cirkuluje,“ řekla Katrine a usmála se. „Výhodou přirozeného větrání je, že je v domě sucho; skoro nikde tu nemáme problém s vlhkostí.“

„Opravdu? Tak to je skvělé…“ Nyberg si prohlížel zprohýbané korkové linoleum plné skvrn, strhané tapety a závoje pavučin, které visely ze stropu. „Tak se mi zdá, že vás tady čeká ještě spousta práce.“

„My víme…“

„Ale těšíme se na to!“ dodal Joakim.

„Jistě to tady pak bude moc pěkné,“ poznamenal Nyberg. „Víte vůbec něco o tomhle domě?“

„Myslíte o jeho historii?“ zeptal se Joakim. „Moc ne, i když člověk z realitky nám o historii tohoto domu přece jen něco málo řekl. Statek i majáky byly postaveny současně, v polovině devatenáctého století, ale dům byl pak hodně upravován. Ta prosklená veranda v průčelí je zřejmě až z druhé dekády dvacátého století.“

Joakim pohlédl na Katrine, aby zjistil, jestli jeho žena nemá chuť povědět Nybergovi ještě něco víc – třeba o tom, že její matka a babička si kdysi na Åluddenu pronajaly dvě malé místnosti. Katrine ale na Joakimův pohled nereagovala.

„Víme, že tady bydleli strážci majáků a jejich pomocníci a že tu s nimi žily jejich rodiny a také personál,“ řekla Katrine. „Takže tady v těch pokojích asi bývalo pořádně živo.“

Nyberg pokýval hlavou a rozhlížel se po vší té špíně kolem sebe.

„Pokud se nepletu, tak posledních dvacet let tu téměř nikdo nebydlel,“ řekl. „Před čtyřmi nebo pěti lety statek fungoval jako uprchlický tábor pro rodiny s dětmi, které utekly před válkou na Balkáně. Ale to bylo jen dočasně. Je to škoda, že je tady tak prázdno… Je to překrásné místo.“

Scházeli po schodišti do přízemí, kde i ty nejzašpiněnější místnosti působily v porovnání s pokoji v patře útulně.

„Nevíte náhodou, jestli se tady tomu nějak říká?“ zeptala se Katrine a podívala se na reportéra.

„Co máte na mysli?“

„Myslím tenhle dům,“ řekla. „Všichni pořád říkají jenom Åludden, ale to je přece jméno téhle části pobřeží, ne?“

„To máte pravdu. Jmenuje se to tu Åludden – Úhoří mys – u Úhoří mělčiny, kde se v létě shromažďují úhoři,“ pronesl Nyberg, jako by recitoval báseň. „Neřekl bych, že se váš dům nějak jmenuje.“

„Lidé ale přece často dávají svým domům nějakou přezdívku,“ namítl Joakim. „Tak třeba našemu domu v Brommě jsme říkali Jabloňová vila.“

„Pokud je mi známo, tak tenhle dům žádnou přezdívku nemá.“ Nyberg sestoupil z posledního schodu a dodal: „Ke statku se ale váže spousta pověstí.“

„Pověstí?“

„Pár jsem jich zaslechl… Říká se třeba, že když tady na statku někdo kýchne, vítr u Åluddenu začne foukat silněji.“

Katrine a Joakim se zasmáli.

„Tak to abychom tu pořád utírali prach!“ dodala Katrine.

„O domě taky koluje pár starých duchařských historek,“ řekl Nyberg.

Nastalo ticho.

„Duchařských?“ zeptal se Joakim. „Tak tohle nám v realitce neřekli.“

Chtěl se zasmát a zavrtět hlavou, ale Katrine ho předběhla: „Nějaké jsem vyslechla, když jsem byla na kávě u Carlssonových… To jsou naši sousedé. Řekli mi, že to nemáme brát vážně.“

„Na to, abychom se zabývali duchy, vážně nemáme čas,“ dodal Joakim.

Nyberg pokýval hlavou a vešel do haly.

„To víte, když nějaký dům stojí chvíli prázdný, lidi si hned začnou vymýšlet…,“ řekl. „Neuděláme pár fotek, dokud je venku světlo?“

Bengt Nyberg zakončil svou návštěvu tím, že po trávě a dlážděných chodníčcích na dvoře přešel k postranním budovám, které ho zajímaly: k obrovské stodole, jejíž přízemní zdi byly vybudovány z vápencového kamene a patro ze dřeva, které bylo zvenčí natřeno červenou barvou, a k protějšímu, menšímu stavení, jež bylo bílé a kdysi sloužilo především jako prádelna.

„Tohle budete asi taky renovovat, že?“ zeptal se Nyberg, když zaprášeným oknem nahlížel do prádelny.

„Samozřejmě,“ odpověděl Joakim. „Jednu budovu po druhé.“

„Budete je pak na léto pronajímat?“

„Možná. Uvažovali jsme o tom, že bychom si tu za pár let mohli otevřít penzion typu Bed&Breakfast.“

„To už tady na ostrově udělalo hodně lidí,“ řekl Nyberg.

Reportér nakonec s rodinou Westinových pořídil na svahu za domem, který byl porostlý žloutnoucí trávou, asi dvacet fotografií.

Katrine a Joakim stáli vedle sebe a s přivřenýma očima hleděli směrem k moři a k majákům, odkud foukal studený vítr. Když Nyberg začal mačkat spoušť, Joakim se narovnal a vzpomněl si na to, že dům jejich sousedů ve Stockholmu se už třikrát objevil v měsíčníku Krásné vily. Westinovi budou muset vzít zavděk článkem v Ölands-Postenu.

Joakim si na ramena posadil Gabriela, oblečeného do zelené prošívané bundy, která mu byla trochu velká, a pak se mezi oba rodiče postavila Livia. Ta se do objektivu tvářila nedůvěřivě a svou bílou háčkovanou čepici si narazila až do čela.

Vzadu za nimi se zvedal åluddenský statek, který připomínal hrad – mlčenlivého strážce ze dřeva a kamene.

Po novinářově odjezdu sešli Westinovi k moři. Oproti předchozím dnům foukal studenější vítr a slunce, které jim v tu chvíli svítilo do zad, už zvolna klesalo ke střechám budov. Vzduchem se nesl pach chaluh, vyvržených z moře na pevninu.

Kdykoli se na Åluddenu blížili k moři, měli pocit, že přišli na samotný konec světa – na konec dlouhé cesty, která vede daleko od všech lidí. Joakimovi byl ten pocit příjemný.

Připadalo jim, že severovýchodní Öland tvoří nezměrná obloha zvedající se nad úzkým proužkem zlatohnědé pevniny. Malé ostrůvky, jež byly roztroušené podél pobřeží, jim připomínaly útesy porostlé trávou. Hluboké zálivy a úzké mysy plochého pobřeží ostrova se téměř nepozorovatelně měnily v mořské dno, tvořené pískem a hlínou, které zvolna mizelo ve vodách Baltu.

Na pozadí sytě modrého nebe, přibližně sto metrů od břehu, se tyčily bílé majáky.

Dvojice åluddenských majáků. Joakim byl přesvědčen, že oba ostrůvky, na nichž majáky stojí, byly vytvořeny uměle – jako by tu v moři někdo navršil dvě hromady velkých kamenů a štěrku a pevně je spojil betonem. Padesát metrů severněji vybíhal z pobřeží dlouhý vlnolam – úzké, mírně zahnuté molo z velkých kamenných bloků, které vedlo k majákům a zároveň je za zimních bouří chránilo proti vlnobití.

K asi metr širokému molu se zničehonic rozběhla Livia s Foremanem v podpaží.

„Já poběžím taky! Já taky!“ vykřikl Gabriel, ale Joakim ho pevně uchopil za ruku.

„Půjdeme spolu,“ řekl.

Přibližně deset metrů od pobřeží se molo rozdělovalo jako písmeno Y na dvě užší větve, které vedly k majákům.

„Livie, neutíkej tak rychle, ať nespadneš do vody!“ volala Katrine.

Livia se zastavila, ukázala na jižní maják a snažila se překřičet vítr: „Tenhle je můj!“

„Můj taky!“ křičel za ní Gabriel.

„A šmitec!“ křičela Livia.

Byla to její oblíbená slova, která pochytila ve školce. Katrine běžela za Livií a pohlédla k severnímu majáku.

„V tom případě je tenhle můj!“

„A já si beru na starost dům!“ řekl Joakim. „Jestli mi s ním trochu pomůžete, bude to pro mě hračka!“

„To víš, že ti pomůžeme!“ řekla Livia. „A šmitec!“

Livia se smála a přikyvovala, jenže Joakim to nemyslel jako vtip. A přece se na ty dny plné práce, které je v zimě čekají, těšil. On i Katrine se pokusí najít si na ostrově učitelská místa a po večerech a o víkendech budou statek společnými silami renovovat. Katrine s tím už ostatně začala.

Joakim se zastavil v trávě u břehu a dlouze se zadíval na budovy statku.

Ničím nerušená samota, slibovala nabídka realitní kanceláře.

Stále si těžko zvykal na rozlehlost hlavní budovy. Dům s bíle natřenými rohy a červenými dřevěnými zdmi trůnil na vrcholu pozvolna klesajícího travnatého svahu. Z taškové střechy trčely dva nádherné komíny, které vypadaly jako věže očouzené od sazí. V kuchyni a na verandě teď sice svítilo hřejivé žluté světlo, zato v ostatních oknech byla naprostá tma.

V těchto místnostech s odřenými stěnami, prošlapanými prahy a prošoupanými podlahami kdysi žilo tolik rodin… Strážci majáků, jejich pomocníci a další personál, který Joakim ani nedokázal pojmenovat, ti všichni na statku zanechali své stopy.

Nezapomeňte, že když si pořídíte starý dům, ten dům si zároveň přivlastní i vás, přečetl si Joakim v jedné knize o restaurování dřevěných domů. On a Katrine to ale viděli jinak – svou vilu v Brommě opustili bez problémů. Během let se přesto setkali s řadou rodin, které o své domy pečovaly jako o vlastní děti.

„Dojdeme až k majákům?“ zeptala se Katrine.

„Jo!“ křičela Livia. „A šmitec!“

„Pozor, na těch kamenech to může klouzat!“ řekl Joakim.

Nechtěl, aby Livia s Gabrielem ztratili k moři respekt a chodili k němu bez doprovodu. Livia uplavala jen pár metrů a Gabriel neuměl plavat vůbec.

Jenže Katrine s Livií už se mezitím chytily za ruce a kráčely po chodníčku na molu. Joakim uchopil Gabriela za pravou ruku a nejistě je následoval po nerovných kamenech.

Neklouzalo to na nich tolik, jak předpokládal, ale byly hrbolaté a různě vysoké; pohromadě držely jen díky betonu a na několika místech byly působením vlnobití vylámané. Přestože toho dne vál jen mírný vítr, Joakim si byl velice dobře vědom toho, co přírodní síly dovedou. Åludden je každou zimu pravidelně sužován ledovými krami, vlnobitím a krutými sněhovými bouřemi – majáky ale přesto stojí dál.

„Jak jsou vysoké?“ zeptala se Katrine a podívala se vzhůru.

„ No… pravítko u sebe zrovna nemám… Řekněme dvacet metrů?“ odhadoval Joakim.

Také Livia zaklonila hlavu a dívala se na vrchol svého majáku.

„Proč nesvítí?“ zeptala se.

„Asi se rozsvítí, až když je tma,“ řekla Katrine.

„A tenhle někdy svítí?“ zeptal se Joakim a zaklonil se, aby viděl severní maják v celé jeho velikosti.

„Asi ne,“ odvětila Katrine. „Co jsme tady, tak zatím nesvítil ani jednou.“

Když došli k místu, kde se vlnolam rozvětvoval, zahnula Livia doleva k máminu majáku.

„Livie, dávej pozor!“ křikl Joakim, když se zadíval do černých vod po obou stranách mola.

Moře tu sice bylo hluboké jen metr nebo dva, ale Joakim přesto cítil ke stínům a chladu dole ve vodě odpor. Byl sice docela dobrý plavec, nikdy ale nepatřil k těm, kteří sebou v létě radostně plácnou do vln; k něčemu takovému ho nepřiměly ani opravdu horké dny.

Katrine došla až na samý okraj ostrůvku, odkud bylo vidět na obě strany pobřeží: na prázdný břeh a lesy na severu a na louky a pár vzdálených rybářských chatek na jihu.

„Nikde ani noha,“ řekla. „Doufala jsem, že odsud zahlédneme domy našich sousedů.“

„Je tu moc ostrůvků a mysů, není přes ně vidět,“ vysvětloval jí Joakim. Rukou, kterou měl volnou, ukázal k severu. „Podívejte se tamhle. Věděli jste o tom?“

Na kamenité pláži, asi kilometr od nich, ležel starý vrak. Z trupu lodi už toho mnoho nezbývalo, jen hromada sluncem vybělených prken. Loď se tu ocitla kdysi dávno, když ji moře během jedné zimní bouře vyvrhlo na břeh. Vrak teď odpočíval mezi kameny, převrácený dnem vzhůru. Žebra lodi, která trčela z trupu lodi, Joakimovi připomínala hrudní koš obra.

„Já vím, myslíš ten vrak,“ řekla Katrine.

„Copak ti námořníci neviděli majáky?“ zeptal se Joakim.

„Majáky občas nejsou nic platné. To víš, bouře je bouře,“ řekla Katrine. „Před několika týdny jsme se u toho vraku byly podívat s Livií. Hledaly jsme tam nějaké kusy dřeva, které by se ještě daly na něco použít, ale žádné jsme nenašly.“

Vchod do majáku tvořil asi metr silný kamenný oblouk, který se klenul nad masivními a hodně zrezivělými dveřmi z ocelového plechu s nepatrnými zbytky původního bílého nátěru. Dveře neměly klíčovou dírku, jen petlici se zrezivělým visacím zámkem; když Joakim zatáhl za jejich okraj, nepohnuly se ani o milimetr.

„V kuchyni, v jedné skříňce, mám svazek starých klíčů,“ řekl. „Někdy bychom je mohli vyzkoušet.“

„Taky bychom se mohli zeptat na ministerstvu námořní dopravy, jak to s majáky vlastně je,“ dodala Katrine.

Joakim odstoupil ode dveří a přikývl. Majáky ale tak jako tak nebyly předmětem kupní smlouvy.

„Mami, ty majáky nejsou naše?“ zeptala se Livia, když se vrátili na břeh.

V jejím hlase se ozvalo zklamání.

„Jsou,“ řekla Katrine. „Svým způsobem jsou. Ale starat se o ně nemusíme. Nemám pravdu, Kime?“

Usmála se na Joakima a ten přikývl.

„Už tak máme s domem práce až nad hlavu.“

Zatímco byl Joakim v Liviině pokojíku, Katrine se na dvojlůžku převalila z boku na bok. Když pak Joakim opět vklouzl pod pokrývku, Katrine k němu ve spánku vztáhla ruce. Nadechl se její vůně a zavřel oči.

Nic víc, nepřeji si nic víc.

Joakim cítil, že za životem ve velkoměstě právě udělal definitivní tečku. Stockholm se pro něho scvrkl na šedivou skvrnu na obzoru a vzpomínky na období, kdy pátral po Ethel, už vyprchávaly.

Naplňoval ho klid.

Z Liviina pokoje se pak opět ozval nářek. Joakim zatajil dech.

„Mamííí!“

Liviin dlouhý výkřik byl tentokrát ještě silnější. Joakim si zhluboka povzdechl.

Katrine zvedla hlavu a chvíli poslouchala.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Maaamííí!“ zvolala znovu Livia.

Katrine se posadila. Na rozdíl od Joakima se dokázala dostat do zcela bdělého stavu během několika málo vteřin.

„Už jsem u ní byl,“ řekl Joakim potichu. „Myslel jsem si, že usnula, jenže…“

„Jdu tam!“

Katrine se bez zaváhání zvedla z postele, vklouzla do pantoflů a hodila na sebe župan.

„Mami!“

„Už běžím, zlatíčko!“ odvětila Katrine.

Tohle se mi vůbec nelíbí, pomyslel si Joakim. Není přece možné, aby Livia měla u sebe každou noc maminku. Začalo to už loni, kdy měla Livia problémy s usínáním; zřejmě kvůli tomu, co se dělo kolem Ethel. Livia nemohla usnout a opravdu klidně spala jen tehdy, když si k ní lehla Katrine. Dodnes se ji nepodařilo přimět k tomu, aby spala celou noc sama.

„Zatím ahoj, lásko,“ řekla Katrine a vytratila se z pokoje.

Plnila jednu ze svých rodičovských povinností. Joakim ležel v posteli a žádné další zvuky z Liviina pokoje už nezaslechl, Katrine už se o Livii postarala. Zavřel oči a uvolnil se. Cítil, jak se ho opět zmocňuje spánek.

Na statku zavládl klid.

Joakimův venkovský život právě začal.

2

Tahle loď v láhvi, to je vlastně takovej malej majstrštyk, pomyslel si Henrik. Fregata byla vyřezaná z jediného kusu dřeva, měla tři stěžně a plachty ušité z bílých kousíčků látky a byla téměř patnáct centimetrů dlouhá. Každá z plachet měla místo lan černé nitě, které byly upevněné k lodi malými kousky balzového dřeva. Tvůrce modelu musel nejprve sklopit stěžně a pak celou loď opatrně vsunout do láhve od rumu, kde ji pomocí pinzet a ocelových drátků usadil do modrého moře, které předtím vyrobil z kytu. Potom vzal pletací jehlice, stěžně opět napřímil a plachty narovnal. Nakonec láhev uzavřel lakovaným korkem.

Práce mu jistě zabrala několik týdnů, ovšem bratři Sereliusové ji zničili během několika vteřin.

Láhev shodil z knihovny Tommy Serelius. Dopadla na zbrusu nové parkety v chatě a hned se roztříštila na několik ostrých střepů. Model lodi přečkal pád bez úhony, ale cestoval pak ještě pár metrů po podlaze, než ho zastavila bota Tommyho mladšího bratra Freddyho. Ten na něj chvíli zvědavě svítil baterkou, potom zvedl nohu, třikrát dupl a rozšlapal ho na malé kousky.

„Tak tomu říkám týmová práce!“ zvolal.

„Tyhle rukodělný ptákoviny už mě fakt serou!“ řekl Tommy, poškrábal se na tváři a odkopl od sebe zbytky modelu.

Henrik, třetí muž nacházející se v chatě, vyšel z jedné ložnice, kde pátral ve skříních po něčem cenném. Zadíval se na zničenou loď a zavrtěl hlavou.

„Opravdu jsi to musel zničit? Měl ses na to radši vykašlat!“ řekl potichu.

Tommymu a Freddymu se zvuk tříštícího se skla a praskajícího dřeva líbil – Henrik to pochopil hned při jejich první společné práci, když se vloupali do šesti zazimovaných chat jižně od Byxelkroku. Bratrům bylo ničení vlastní. Cestou na sever ostrova přejel Tommy u krajnice černobílou kočku se světélkujícíma očima; když na ni najelo pravé kolo auta, ozval se tupý zvuk a bratři se rozesmáli jako blázni.

Henrik nikdy žádné zařízení nerozbíjel – kdykoli se vloupal do nějaké chaty, otevíral okna tak, aby je poškodil co nejméně. Když Tommy a Freddy vnikli do nějakého objektu, chovali se jako barbaři: převraceli barové skříňky, sklenice a porcelán vyhazovali na zem, rozbíjeli i zrcadla. Ušetřili jen smålandské vázy z ručně foukaného skla, protože ty se daly výhodně zpeněžit.

Aspoň že nekradli v objektech místních lidí! Henrik se hned na začátku rozhodl, že s bratry Sereliusovými bude vykrádat pouze chaty, které vlastní lidé z pevniny.

Henrik se dal sice s oběma bratry dohromady, ale nijak k nim nepřilnul – vztah mezi nimi připomínal situaci, kdy vás večer navštíví několik příbuzných, kterým se pak nechce odejít.

Tommy a Freddy nepocházeli z ostrova, nebyli to Henrikovi přátelé ani nepatřili do jeho rodiny. Byli to kumpáni Morgana Berglunda.

Jednoho dne na konci září zazvonili u Henrikova malého bytu v Borgholmu. Bylo kolem desáté večer, Henrik se právě chystal jít spát. Když otevřel dveře, stáli za nimi dva vysocí mladíci jeho věku se širokými rameny a téměř vyholenými hlavami. Kývli na pozdrav a bez dovolení vešli do předsíně; byl z nich cítit pot, olej a pach ušpiněných autopotahů. Zápach se začal šířit pokojem.

„Hubba bubba, Henriku!“ řekl jeden z nich.

Na nose měl velké sluneční brýle. I když pohled na něho byl víceméně komický, nebyl to člověk, kterému bylo radno se smát. Na tváři a na bradě měl dlouhé krvavé rýhy, jako by ho někdo poškrábal.

„Jak se daří?“ zeptal se ten druhý, vyšší a silnější.

„Ale jo, ujde to,“ řekl Henrik pomalu. „Co ste zač?“

„Tommy a Freddy. Bratři Sereliusové. Ty vole, Henriku, neříkej, že nás neznáš!“

Tommy si posunul brýle na nose a dlouhými nehty se poškrábal na tváři.

Henrikovi došlo, odkud má ty škrábance: kdepak, s nikým se neporval, udělal si je sám.

Bratři si pak rychle prošli jeho garsonku a Freddy se svalil na pohovku u televize.

„Chipsy by nebyly?“ zeptal se.

Pak si položil nohy ve farmářkách na skleněný konferenční stolek. Jakmile si rozepnul bundu, vykouklo jeho pivní břicho a světle modré tričko s nápisem SOLDIER OF FORTUNE FOREVER.

„Máme tě pozdravovat vod tvýho kámoše Moggeho,“ řekl starší z nich, Tommy, a sundal si brýle. Byl o něco hubenější než Freddy, v ruce držel černou koženou tašku, díval se upřeně na Henrika a mírně se usmíval tím způsobem, že zdvihl koutek úst. „Jet sem byl totiž Moggeho nápad.“

„Na tudle Sibiř!“ řekl Freddy a chňapl po misce s chipsy, kterou Henrik mezitím položil na stolek.

„Moggeho? Morgana Berglunda?“

„Přesně toho,“ řekl Tommy a usadil se na pohovku vedle bratra. „Ste přece kámoši, nebo snad ne?“

„Byli sme,“ odpověděl Henrik. „Mogge odjel.“

„To my víme. Je v Dánsku. Dělal v jedný herně v Kodani.“

„Načerno,“ dodal Freddy.

„Skoro rok sme jezdili po Evropě,“ řekl Tommy. „Švédsko je pro nás malý.“

„Je to zaprděnej Zapadákov,“ dodal Freddy.

„Nejdřív sme byli v Německu – v Hamburku a Düsseldorfu. Tam to mělo fakt grády. Pak sme jeli do tý Kodaně. Taky super.“ Tommy se rozhlédl kolem sebe. „A teď sme tady!“

Tommy přikyvoval a do koutku úst si zasunul cigaretu.

„Prosím tě, nekuř tady!“ napomenul ho Henrik, který o jejich slovech trochu zapochyboval.

Když se bratrům ve velkých evropských městech tak skvěle dařilo, proč se vrátili sem, do řídce osídleného Švédska? Dostali se do potíží s někým, s kým neměli? Pravděpodobně ano.

„Tady bydlet nemůžete,“ řekl a rozhlédl se po garsonce. „Mám tady málo místa. To snad vidíte, ne?“

Tommy si cigaretu z úst zase vyndal; Henrika podle všeho nevnímal.

„Sme satanisti,“ řekl. „To sme ti eště neřekli?“

„Satanisti?“ zopakoval Henrik.

Tommy a Freddy přikývli.

„Takže uctíváte ďábla?“ řekl Henrik a pousmál se.

Tommy se neusmíval.

„My nikoho neuctíváme,“ řekl, „ale věříme tomu, že za to, co je v nás silný, vděčíme Satanovi.“

„The force,“ řekl Tommy. „Might makes right – to je naše heslo. Co chcem, to si taky vezmem. Říká ti něco Aleister Crowley?“

„Ne.“

„To je velkej filosof,“ řekl Tommy. „Podle Crowleyho je život neustálej boj mezi silnejma a slabejma. Mezi chytrejma a blbejma. Ti nejsilnější a nejchytřejší dycky vyhrajou.“

„To má logiku,“ řekl Henrik, který nikdy nebyl věřící. A nechtěl se jím stát ani teď.

Tommy se nepřestával rozhlížet po bytě.

„Kdy vocaď vysmahla?“ zeptal se.

„Kdo jako?“

„Tvoje holka. Ta, co tady rozvěsila záclonky, sušený kytky a všecky tyhle serepetičky. Tos přece neudělal ty!“

„Odstěhovala se na jaře,“ řekl Henrik.

Hlavou mu samovolně probleskla vzpomínka: Camilla leží na pohovce, něco si čte a směje se u toho – na pohovce, na níž teď sedí Sereliusové. Henrik si uvědomil, že Tommy je chytřejší, než vypadá: všímá si detailů.

„Jak se menovala?“

„Camilla.“

„Stýská se ti po ní?“

„Kašlu na ni,“ dodal rychle Henrik. „Takže… tady zůstat nemůžete…“

„Klídek, bydlíme v Kalmaru,“ řekl Tommy. „To neřeš. Ale dělat chcem tady, na Ölandu. Potřebujem, aby nám někdo trochu píchnul.“

„S čím?“

„Mogge nám vyprávěl vo tom, co ste tady spolu vyváděli každou zimu. Zmínil se vo chatách…“

„Aha.“

„Říkal, že prej do toho zas rád pudeš.“

Tak to ti, Mogge, pěkně děkuju, pomyslel si Henrik. Než se Morgan vypařil, pohádal se s ním kvůli penězům, o které se Morgan nechtěl dělit. A teď se chtěl zřejmě Henrikovi touto cestou pomstít.

„To už je dávno,“ namítl, „čtyři roky… Dělali sme to vlastně jenom dvě zimy.“

„A co jako? Mogge říkal, že prej všechno klapalo…“

„To je fakt,“ řekl Henrik.

Téměř všechna vloupání, kterých se společně dopustili, proběhla bez problémů. Přesto se jim několikrát stalo, že si jich všiml někdo ze sousední chaty a oni pak museli utíkat přes zeď jako malí kluci, které nachytali na švestkách. Vždycky měli předem vytipované nejméně dvě únikové cesty, jednu pro útěk s autem a další bez něj.

„Často v těch chatách nic cennýho nebylo,“ pokračoval Henrik, „akorát jednou sme našli skříň, děsně starou: německej kabinet ze sedmnáctýho století. V Kalmaru jsme za ni dostali pětatřicet litrů.“

Když o tom Henrik vyprávěl, bylo v jeho hlase cítit vzrušení, málem propadl nostalgii.

Dokázal se dostat na verandu domu nebo do něj vlézt oknem, aniž je musel rozbít. Jeho dědeček pracoval v Marnäsu jako truhlář a byl – stejně jako Henrik – na své dovednosti patřičně pyšný.

Zároveň si ovšem Henrik vzpomněl na to, jak byly noční výjezdy po severním Ölandu psychicky náročné. Zimy tam byly vždycky mrazivé – jak venku, kde foukal studený vítr, tak uvnitř zazimovaných chat. V chatových osadách bývalo vždycky jako po vymření.

„Ve starejch barákách se dá najít věcí! Hotový poklady,“ řekl Tommy. „Tak co, deš do toho s náma? Potřebujem, abys nás tady navigoval.“

Henrik mlčel. Uvažoval o tom, jak nudný a předem odhadnutelný život žije ten, kdo je sám nudný a předem odhadnutelný. A takový on být nechtěl.

„Tak co, sme domluvený?“ řekl Tommy. „O.K.?“

„Uvidíme,“ odpověděl Henrik.

„Takže souhlas?“

„Já nevím…“

„Hubba bubba!“ řekl Tommy.

Henrik váhavě přikývl.

Chtěl být člověkem, který dokáže ostatní zaujmout, chtěl žít vzrušující život. Poté, co se od něj odstěhovala Camilla, začaly mu večery připadat prázdné a nudné. Přesto teď váhal, do dalších vloupání už se mu nechtělo. Ne snad kvůli příliš rychlé jízdě autem; měl strach z něčeho jiného.

„Na venkově je strašná tma,“ řekl.

„To je přece skvělý!“ odpověděl Tommy.

„Ta tma je tam fakt hrozná,“ namítl Henrik. „V těch vesnicích není pouliční osvětlení a elektřina v chatách bývá odpojená. Není tam vidět na krok.“

„Žádnej problém,“ namítl Tommy, „včera sme na benzince votočili nějaký baterky.“

Henrik pomalu přikyvoval. Kapesní svítilna je sice dobrá věc, ale tmu úplně zahnat nedokáže.

„Mám chatu, která by se nám mohla docela hodit,“ řekl. „Jako sklad, než pro ty nakradený věci najdem vhodnýho kupce.“

„Super!“ řekl Tommy. „Tak teď už zbejvá jenom vytipovat ty správný baráky. Mogge říkal, že bys vo někerejch věděl!“

„Ale jo,“ řekl Henrik, „díky tomu, čím se živím…“

„Dej nám adresy a my už si prověříme, jestli do toho máme jít.“

„A to jako jak, prosím tě?“

„Zeptáme se Aleistera.“

„Cože?“

„My si totiž s Aleisterem Crowleym dycky pokecáme,“ řekl Tommy a položil na stůl tašku. Pak ji rozepnul a vytáhl z ní malou plochou krabici z tmavého dřeva. „Todle nám pomůže se s ním spojit.“

Henrik mlčky přihlížel, jak Tommy krabici otevírá a pokládá na stolek. Na jejích vnitřních stěnách byla vypálena všechna písmena abecedy, číslice od nuly do devítky a slova ANO a NE. Tommy poté z tašky vylovil ještě malou skleničku.

„S tímhle jsem si hrál, když jsem byl malej,“ poznamenal Henrik. „Duch ve skleničce, že je to tak?“

„Di někam, ty vole, todle není žádná sranda!“ Tommy postavil skleničku na desku. „Todle je deska ouija.“

„Deska ouija?“

„Jo, přesně tak se menuje,“ odvětil Tommy. „Je udělaná ze dřeva z jedný starý rakve. Nemůžeš tady zhasnout?“

Henrik se ušklíbl, přesto ale nakonec vstal a došel k vypínači.

Všichni tři se pak posadili kolem stolku. Tommy položil na skleničku malíček a zavřel oči.

V pokoji zavládlo ticho. Tommy se pomalu škrábal na krku a začal se tvářit tak, jako by něčemu naslouchal.

„Je tu někdo?“ zeptal se. „Aleistře, seš tady?“

Pár vteřin se nedělo nic. Pak se ale sklenička začala pod Tommyho prstem pohybovat.

Hned následujícího dne za soumraku odjel Henrik na dědovu chatu, aby tam trochu uklidil.

Červeně natřená chatka stála na nevelké louce, jen asi deset metrů od pláže. Nedaleko ní se nacházely dvě menší chaty, které jejich majitelé navštívili naposledy v polovině srpna. Tady mohl člověk nerušeně pracovat.

Henrik chatu zdědil po svém dědečkovi, který se jmenoval Algot. Když ještě žil, vyjížděl s Henrikem několikrát za léto na moře klást sítě. Potom v chatě přenocovali a ráno kolem páté vstali, aby sítě prohledali.

Henrikovi se vždycky po příjezdu sem po těch starých časech zastesklo. Bylo mu líto, že už jeho dědeček nežije. Algot se truhlářství a kutilství věnoval i v penzi až do chvíle, než dostal infarkt. Žil zřejmě velmi spokojeným životem, během něhož ostrov opustil jen párkrát.

Henrik odemkl visací zámek a nahlédl dovnitř. V místnosti byla tma, ale jinak to tu vypadalo v podstatě tak, jako když Algot chatu před šesti lety opustil. Na zdech stále visely sítě, stála tu hoblice a v rohu rezavěla železná kamna. Camilla chtěla chatu vyklidit a vymalovat ji na bílo, ale Henrik to odmítl – chtěl ji nechat ve stávajícím stavu.

Ke kraji dřevěné podlahy odsunul olejničky, krabice s nářadím a další předměty a pak na ni rozprostřel impregnovanou plachtu, kterou si přichystal na ukradené věci. Poté se šel podívat k moři. Postavil se na přistávací můstek a vdechoval pach chaluh a vůně mísící se sladké a slané vody. Když se zadíval severním směrem, spatřil tam z moře čnět åluddenské majáky.

U můstku měl přivázanou loď – motorový člun s otevřenou palubní deskou. Když zjistil, že mu dovnitř napršelo, sestoupil do něj a začal vodu vylévat.

Přitom přemýšlel o tom, co se stalo předchozího večera, když u něho v kuchyni seděli bratři Sereliusové a pořádali svou seanci – nebo jak to nazvat…

Sklenička se během seance neustále pohybovala po desce a odpovídala na všechny otázky.

Samozřejmě s ní hýbal Tommy. Měl sice zavřené oči, ale občas se určitě musel potají podívat, aby se sklenička přesunula na kýžené místo.

Duch Aleister nicméně veškeré jejich plány na vloupání velkoryse podpořil. Když se Tommy ptal na vesnici Stenvik, kterou mu doporučil Henrik, sklenička doputovala ke slovu ANO. Na otázku, zda jsou v tamějších chatách cenné věci, dostal stejnou odpověď: ANO.

Na závěr se Tommy zeptal: „Aleistře, co myslíš, můžem se my tři na sebe navzájem spolehnout?“

Sklenička se několik vteřin ani nepohnula. Potom se zvolna posunula k NE.

Tommy se krátce zasmál chraplavým hlasem.

„No dobře,“ řekl a podíval se na Henrika. „Lidi sou kurvy, dneska se fakt nedá věřit nikomu!“

O čtyři dny později se Henrik vydal s bratry Sereliusovými na svou první cestu na sever – k objektům, které sám vytipoval a které schválil duch Aleister. Bylo zde zcela pusto, jen samé chaty připravené na zimu, které se ztrácely v černočerné tmě.

Poté, co Henrik a oba bratři u jedné z nich rozbili okno a vlezli dovnitř, začali pátrat po cenných věcech. Věděli, že lidé nejsou tak hloupí, aby v chatách přes zimu nechávali peníze, značkové hodinky nebo zlaté šperky. Daly se tu ovšem najít například televizory, hudební aparatury, tvrdý alkohol, kartony cigaret a golfové hole – tedy věci, které by se po dovolené nestěhovaly chatařům domů tak snadno. V kůlnách u chat zase bývaly uložené motorové pily, kanystry s benzinem a vrtačky.

Když Tommy a Freddy rozbili model lodi v láhvi a Henrik přestal reptat, rozdělili se a pokračovali v pátrání po cennostech.

Henrik zamířil k menším pokojům. Protáhlý domek se svým průčelím obracel ke skalnatému pobřeží v průlivu; hlavním oknem bylo vidět, jak nad mořem visí zářivě bílý půlměsíc. Stenvik byl tou dobou jednou z liduprázdných rybářských vesniček na západním pobřeží ostrova.

Přestože Henrika v každé místnosti přivítalo ticho, měl pocit, že ho podlahy a stěny pozorují. Pohyboval se v nich proto opatrně, aby neudělal nepořádek.

„Hej, Henriku, seš tady?“

To byl Tommy.

„Kde seš?“ odvětil Henrik.

„Tady, u kuchyně… Je tady ňáká pracovna či co.“

Henrik se nechal vést Tommyho hlasem a malou kuchyní prošel do místnosti, která neměla žádná okna. Tommy stál u stěny a pravou rukou v rukavici na něco ukazoval.

„Hele, co tohle?“

Tommy se neusmíval – úsměv se na jeho tváři objevoval jen velmi vzácně. Právě se díval někam vzhůru, kde zřejmě objevil něco zajímavého. Na stěně visely velké hodiny z tmavého dřeva, jejichž ciferník s římskými číslicemi byl chráněn skleněným krytem.

Henrik souhlasně přikývl.

„Jo, ty by stály za to. Sou starý?“

„Asi jo,“ řekl Tommy a odklopil kryt ciferníku. „Mohly by bejt starožitný. Mohly by bejt německý nebo francouzský.“

„Nejdou.“

„Doufám, že pudou natáhnout.“ Tommy zavřel kryt a zakřičel: „Freddy!“

„Co je?“

„Poď mi pomoct!“ křičel Tommy.

Freddy měl z celého tria nejdelší ruce. Vysadil hodiny ze skobiček a sundal je s Henrikovou pomocí ze stěny.

„Dělejte, vynesem je ven!“ řekl Tommy.

Ve tmě za domem parkovala jejich dodávka.

Na obou bocích měla nápis, který byl sestavený z nalepovacích plastových písmen: SVAŘOVÁNÍ & INSTALATÉRSKÉ PRÁCE – KALMAR. Písmena sehnal a na karoserii nalepil Tommy. Co na tom, že v Kalmaru žádná taková firma neexistuje, říkal si. Jejich noční výjezdy firemní dodávkou budou vzbuzovat menší podezření, než kdyby jezdili nějakým běžným starším vozem.

„V Marnäsu příští tejden votvíraj novou policejní stanici,“ řekl Henrik, zatímco vypáčeným oknem na verandě vytahoval hodiny.

Venku vládlo takřka úplné bezvětří, vzduch byl svěží a studený.

„Jak to víš?“ zeptal se Tommy.

„Čet sem to ráno v novinách.“

Ze tmy se ozval Freddyho chraptivý smích.

„Tak to máme utrum,“ řekl Tommy. „To můžeš těm fízlům rovnou zavolat a prásknout nás. Voni ti to pak uznaj jako polehčující okolnost!“

Ohrnul dolní ret, objevily se jeho zuby – takhle vypadal jeho „úsměv“.

Henrik se také pousmál – policie přece nemůže uhlídat tisíce chat, které na ostrově jsou; navíc policisté jsou ve službě téměř výlučně ve dne.

Uložili hodiny do nákladního prostoru, kam už předtím umístili skládací rotoped, dvě velké vázy z broušeného vápencového kamene, malý lodní motor, počítač s tiskárnou a televizi.

„Tak co, jedem?“ zeptal se Tommy poté, co zabouchl zadní dveře.

„Jo… Myslím, že už tady toho víc není.“

Henrik se přesto ještě na chvíli vrátil k chatě, aby zavřel vypáčené okno. Sebral ze země dva břidlicové kamínky a vklínil je do mezer podél dřevěného rámu.

„Tak dělej!“ křikl na něj Tommy.

Zavírání oken oba bratři považovali za ztrátu času. Henrik ale věděl, že než chatu opět někdo navštíví, může to trvat měsíce; její zařízení by mezitím zdevastoval déšť a sníh.

Jakmile se Henrik usadil na místo spolujezdce, Tommy nastartoval. Pak nadzvedl část dveřního panelu vedle Henrika a zasunul za něj ruku. Vytáhl odtamtud několik malých balíčků z nastříhaných ubrousků. Byl v nich metamfetamin, někdy také zvaný krystaly nebo led.

„Nedáš si eště jeden?“ zeptal se ho Tommy.

„Ne. Už mám dost,“ řekl Henrik.

Led si bratři přivezli z kontinentu – jednak pro svoji potřebu, jednak proto, že ho chtěli prodávat. Po požití krystalů si člověk připadal, jako když ho někdo nakopne do zadku. Jenže když si Henrik vzal večer víc než jednu dávku, začal se třást jako osika a nemyslelo mu to. Nemohl usnout, protože měl v hlavě jako v úle.

Není přece žádný narkoman… Na druhou stranu není ani žádný nudný patron: jedna dávka mu přece nemůže uškodit, říkal si.

Tommy a Freddy buď takové problémy s ledem neměli, nebo se, stejně jako Henrik, po návratu do Kalmaru nechystali zbytek noci prospat. Strčili si krystaly i s ubrouskem do úst a zapili je vodou z plastové láhve, kterou vezli na zadním sedadle. Tommy pak šlápl na plyn. Objel chatu a zamířil k prázdné silnici.

Henrik se podíval na hodinky – bylo už téměř půl jedné.

„Takže teď zajedem ke mně na chatu,“ řekl.

U stopky na hlavní silnici Tommy spořádaně zastavil, přestože široko daleko nikdo nejel, a pak zahnul jižním směrem.

„Tady zaboč,“ ukázal mu po deseti minutách Henrik, když se přibližovali ke směrovce upozorňující na Enslundu.

Široko daleko nebylo ani živáčka – žádní lidé, žádná auta. Štěrková silnička je přivedla až k chatám; Tommy zacouval co nejblíže k Henrikově chatě.

Na pobřeží byla tma, že by se dala krájet, jen na severu svítil åluddenský maják.

Když Henrik otevřel dveře dodávky, zaslechl šumění moře, jež bylo černé jako uhel. Opět si vzpomněl na dědečka – vždyť Algot právě tady před šesti lety zemřel. Tehdy mu bylo pětaosmdesát a měl nemocné srdce. Toho větrného zimního dne byl doma; dokázal se po čtyřech dostat z postele, zavolal si taxi a rozjel se sem. Taxikář ho vysadil na silnici u odbočky a Algot zřejmě vzápětí dostal silný infarkt. Přesto se mu podařilo dojít až do chaty. U jejích dveří bylo později nalezeno jeho mrtvé tělo.

„Mám nápad,“ řekl Tommy, když ve světle baterek vykládali nakradené věci. „Takovej návrh. Schválně, co mu řeknete!“

„Co?“

Tommy neodpovídal. Sklonil se do nákladního prostoru dodávky a cosi z něj vytáhl. Vypadalo to jako velká černá vlněná čepice.

„Todle máme z Kodaně,“ řekl.

Pak na tu věc posvítil baterkou. Henrikovi došlo, že to není čepice.

Byla to zlodějská kukla s otvory pro oči a nos.

„Navrhuju, abysme si to příště navlíkli na hlavu,“ řekl Tommy, „a místo chat prubli něco jinýho.“