Jan Bauer

VE SLUŽBÁCH SVATOPLUKOVÝCH

Historický román z počátku českých dějin

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Jan Bauer, 2008

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2008

ISBN 978-80-243-5113-1

PROLOG

Stačilo jen několik zapálených šípů a za chvíli už byla celá vesnice v jednom plameni. Hořely seníky, sýpky i sruby zpola zahloubené do země. Ohnivé jazyky šlehaly vysoko k obloze a s praskotem pohlcovaly vše, co jim stálo v cestě. Živel hbitě přeskakoval z trámu na trám, pak chytla sláma ve stáji, vzplálo tyčoví ohrady, krávy zoufale bučely, kozy mečely, ovce bečely a všechna ta vyděšená zvířata se rozběhla k lesu.

„Zastřelte jich pár!“ přikazoval Prostěj svým lidem. „Ať máme večer pečínku.“ Přeslav mlčel, fascinovaně se díval na ohnivé divadlo, kochal se tím úžasným požárem, jako by ho viděl poprvé, jako by celou jeho cestu až sem, do údolí Moldavy, nelemovaly další a další vypálené vesnice, ba celá hradiště. Vždy znovu a znovu ho pohled na oheň vzrušoval a uváděl ho až do jakéhosi posvátného vytržení. Všemi smysly vnímal dramatický, proměnlivý a přitom stále stejný obraz triumfující zkázy. A to všechno se děje jen z jeho vůle a na jeho rozkaz! Je snad právě tohle, co jeho otce táhne na všechny válečné výpravy, co mu nedopřává klidu? Je to scéna plná smrtícího zmaru? Je to vědomí vlastní síly a převahy? Co když je to touha po pomstě, co ho ponouká, aby dával znovu a znovu zažehávat ohně? Ale za co se chce pomstít? Za to, že je jen nejmladší bratr a nemá sebemenší naději, že by se jednou stal králem? Za to, že Češi odmítají platit Moravanům za ochranu, že odmítají daň z míru? Když nechtějí mír, tak ať mají válku! A basta!

Přeslava však přitom neodbytně trápila otázka, kde jsou zdejší lidé, kde jsou obyvatelé této vesnice? Kam utekli, kam se schovali? Nechystají snad na ně nějakou léčku? Proč neslyší ženský křik a dětský pláč? Proč necítí pach seškvařené kůže a spáleného masa? Co když číhají na jeho jezdce někde v blízkém lese, aby je nenápadně a ze zálohy dobře mířenými šípy poslali na věčnost? Jsou zrádní, tihle Čechové, a kdo ví, co jim ještě uchystají!

Konečně se očima odlepil od té ohnivé podívané, obličejové rysy mu ztvrdly a k nelibosti svých lidí zavelel:

„Všichni na koně!“

„Kníže Přeslave, žádám tě při našem přátelství, ještě ne,“ zaprosil Prostěj.

„Ne, řekl jsem na koně! Jedeme dál!“

„Škoda je těch pěkných kraviček. Chlapci mají chuť na kus dobrého masa. Zaslouží si ho!“

„Ne!“ Přeslav ho ještě jednou rázně odbyl a ani se po něm neohlédl.

Co mu to přelétlo přes nos, pomyslel si Prostěj. Vždyť je to ještě cucák a takhle s nimi zachází. Hluboce si povzdechl a napodobil knížete. Zvedl svého hnědáka na zadní, zatočil se s ním a ze všech sil ochraptělým hlasem zařval: „Na koně! Jede se dál!“

Muži reptali, chystali se na snadný lov, a teď je králův syn zase žene dál. Jaká je to spravedlnost?! Jenže Přeslav byl syn krále Svatopluka, byť nejmladší. Králi a jeho rodině přece přísahali věrnost, ať se jim to líbí, nebo ne. Neochotně sedali na koně a ukládali už připravené šípy zase do toulců. Kampak je velitel žene takhle na noc? Ještě jednou se ohlédli po spáleništi, které zanechali za sebou. Oheň zvolna dohoříval. Z vesnice zůstaly jen ohořelé trámy, kupodivu nepříliš poškozené roubení studny a zbytky ohrady pro dobytek, kterou ovšem zvířata při svém úprku rozvalila. Tu studnu měli zaházet, napadlo Svinatu. Ale neřekl nic. Proč také? Od velení je tu kníže Přeslav a tomu jako by v posledních dnech nebylo do řeči. Stále pospíchá dál a dál, je nervózní, popohání lidi, vzteká se, nebo jen mlčí a dívá se jakoby do prázdna. Je na něm vidět, že není Slovan, slovanské má jen jméno, ale po otci Svatoplukovi je Íránec, po matce Frank. Ze všech tří králových synů se otci snad nejvíc podobá. Jen je ještě prchlivější, sveřepější, zarputilejší a má daleko od Svatoplukovy vladařské rozvážnosti a moudrosti.

Tak uvažoval Moravan Svinata, sice rodem velmož, ale nikoliv vyvolený. Vyvolení jsou jen Marahari, Íránci, ti, kteří přišli před mnoha zimami odkudsi z východu, zmocnili se měst, která prý pamatují ještě dávného vládce Sáma, a vybudovali říši sahající od Visly k Dunaji, říši, které se bojí i franští králové, potomci císaře Karla Velikého. A to neustále intrikují mezi sebou. Však se Svatopluk dostal na trůn jen díky tomu, že Karlomanovi zrádně vydal svého strýce Rastislava. Ach, jaká je to cháska, tihle Marahari! Nikdo si nemůže být jistý tím, jak se kdy zachovají.

Přeslav vedl své muže k Moldavě. Za řekou se vypínala lesnatá hora, jejíž vrcholek pozlatily paprsky zapadajícího slunce. „Je čas k modlitbám,“ připomněl mladému knížeti kněz Kaich, který cválal vedle něho. Přeslav neodpověděl, jenom se zamračil a úkosem pohlédl na kněze. Kaich vycítil z jeho očí zlobu, skrytou zlobu, která může přerůst v nekontrolovaný výbuch vzteku, a proto už raději dále nic neříkal. Dobře věděl, že Přeslav je jablkem, které zaručeně nepadlo daleko od stromu. Vždyť jeho otec, král Svatopluk, se dokáže hrubě osopit i na tak svatého muže, jakým dozajista je moravský a panonský arcibiskup Metoděj. Třetí, nejmladší syn jako by mu z oka vypadl. Nejen podobou, ale i chováním. Snad je ještě sveřepější, snad jen dokáže ještě více nenávidět a ještě méně odpouštět. Není radno si s takovým mužem, byť je to jinak mládeneček sotva ochmýřený, něco začínat. Iránská a franská krev v něm vře a Slovany, Sklávy, zdá se, nemá příliš v lásce. Marně by mu něco vykládal o Boží lásce a milosrdenství.

Dojeli k řece, která se v těchto místech rozlévala kolem četných vrbinami a rákosím porostlých ostrovů, z nichž se ozývalo rozčilené kejhání husí. Páchlo to tu rybinou a bahnem. A pak ještě čímsi, co Kaich nedokázal pojmenovat. Na písčitém břehu zvolna se svažujícím do vody stálo několik prázdných chatrčí. Nad vyhaslým ohništěm zůstal zavěšený bronzový kotlík, na vysokých tyčích se v mírném vánku pohupovala rybářská síť. Jinak bylo všude prázdno.

„Kde jsou lidé?“ zeptal se nahlas Prostěj, velmož, který patřil k Přeslavovým oblíbencům. Už proto, že byli vrstevníci, oba stejně mladí, ve Veligradu vyrůstali spolu, spolu si hráli a spolu se učili zákony dané lidem od Boha, jezdit na koni a ovládat všechny zbraně, prostě vše to, co má moravský velmož znát.

Přeslav s pohledem upřeným na řeku pokrčil rameny, pak se prudce otočil k Prostějovi: „Přikaž svým mužům, ať naleznou brod. Ještě dnes večer musíme najít Gradec!“

Tak Gradec hledá, největší hradiště Čechů, povzdechl si pro sebe kněz Kaich.

„Budeš mít práci, kněže!“ zvolal hlasitě Přeslav. „Budeš křtít všechny ty pohany a jejich lechy. Všichni se pokoří před velikostí Hospodina a jím vyvoleného krále Slovanů Svatopluka!“

„Krásně řečeno, moc krásně,“ pokýval Kaich hlavou. „Obávám se však, že to už dneska nestihneme. Večer máme na krku, za chvíli se setmí a pak, na všechny nemám ani dost svěcené vody.“ Sotva to dořekl, hned by se raději plácl přes ústa. Ale vyřčená slova už vrátit zpátky nemohl. Přeslav však jeho ironii přešel kupodivu mírně. Tentokrát se nerozzuřil a jen poznamenal: „Jsi drzý, kněže!“ V očích mu zajiskřilo a v úšklebku odhalil přední zažloutlé zuby.

Dívá se jako dravá šelma, jako rys, napadlo Kaicha a omluvně sklonil hlavu. „Jsem jen prostý sluha Boží,“ zamumlal.

„Kéž to tak zůstane,“ odsekl Přeslav a hbitě seskočil z koně, aby si prohlédl říční břeh. Čekal, že v písku spatří lidské stopy. A taky se nemýlil. Byly zde otisky bosých nohou, ba dokonce i jezdeckých škorní. Tak vida! Přece jenom něco. Zdálo se, že směřují přímo do vody. Že by se tady přebrodili , nebo odpluli na člunech? Vskutku, nikde tady u vody neviděl byť jen jedinou loďku. Jen kousek odsud se o skloněnou větev vrby zachytil jakýsi prám.

„Vytáhněte ho!“ přikázal svým mužům. Hned dva moravští bojovníci vstoupili do vody, ale ušli sotva pár kroků a rázem jim vlny šplouchaly kolem pasu.

„Dno je zrádné, kníže,“ zvolal jeden z nich.

„Ale pročpak si tady zbudovali vesnici?“ zeptal se zamyšleně Přeslav, sňal z hlavy kovovou přilbu a dlaní si otřel zpocené čelo.

„Do pohana nevidíš,“ poznamenal Kaich a hned vycítil, že svým výrokem opět šlápl vedle.

Oba bojovníci se zatím namáhavě škrábali zpátky na břeh.

„Kníže! Támhle…“ Přímo před Přeslavem zastavili tři jezdci své frkající koně.

„Copak máte?“ zeptal se jich Prostěj.

„Asi jsme nalezli brod.“

„Skvělé, chlapci,“ usmál se konečně králův syn. „Jestli je tam opravdu brod, věnuji každému z vás dvorec a deset otroků k tomu.“

Kněz Kaich se zachmuřil. Jestli mu něco na jeho moravských pánech vadilo, pak především to, že i nadále používali otroky jako nějací pohané. Marně jim s arcibiskupem Metodějem vysvětloval, že i otrok je Božím tvorem a nedá se s ním kupčit jako s nějakou věcí. Ale stačilo, aby na trh do Starigradu nebo Veligradu přitáhli židovští obchodníci s kolonou těch nešťastných bytostí, a kdejaký velmož, třebaže před tím pilně docházel na mše a kázání, si chtěl koupit nějakého statného sklavského sluhu nebo půvabnou avarskou milostnici. Ba ani Wiching, ta veš v kožiše, ohánějící se stále franským králem Karlomanem, na tom nic nezměnil.

„Beru tě za slovo, kníže,“ usmál se sebevědomě jeden z jezdců. „Jen aby mezi těmi otroky byla i nějaká mladičká otrokyně! Už mě všechno svrbí!“

„Však se dočkáš,“ odbyl ho Přeslav. „Jen co dobudeme Gradec, budeme mít každý krásných Češek, co budeme chtít!“

V té chvíli si králův syn vzpomněl na otcovu první ženu, Svatožiznu, matku jeho nejstaršího bratra Mojmíra. Říká se, že prý byla krásná. Ani Hildegarda, druhá Svatoplukova manželka a Přeslavova matka, nepobrala tolik krásy. A přitom to byla franská šlechtična. To Svatožizna byla Češka, dcera českého knížete. Měla prý mírně nazrzlé vlasy, ale ne příliš, zelené oči a postavu jako laň. Krása však nebyla její jedinou předností. Svatopluk si od svatby s ní sliboval připojení Čech k Moravě, byť tím pozlobil franského krále Ludvíka. Frankové si totiž také dělali zuby na Čechy. Kdysi dobyli hradiště pohanského knížete Vistracha, jednoho z českých lechů, a vynutili si od zdejších pohanů pravidelné poplatky ve stříbře a tučných volech. Jenže Čechové sice před pádnými franskými sekyrami slibovali všechno možné, ale jak už to tak mívají ve zvyku, nic ze svých slibů nemysleli vážně. Čtrnáct zdejších lechů, kteří se tady u Moldavy ve vládě střídají (podivný zvyk!),se sice nechalo v Řezně pokřtít, ale jen co se vrátili domů, zase dál obětovali Perunovi, Svarožicovi, Triglavovi, Radegostovi, Velesovi a Moraně a poslouchali své kouzelníky a žrece.

Nejinak se, Bohu budiž žalováno, vedlo Přeslavovu otci. Svatožiznu k němu na Moravu prý vypravili s mnoha dary. Jenže cestou, někde v pomezních lesích, je prý přepadli Frankové a všechno jim pobrali. Věřte tomu, jestli chcete! Spíš je pravdě podobnější, že Svatožizně nedali nic, proč by taky, a pak se na Franky prostě vymluvili. Nicméně Svatopluk se s ní i přesto oženil a učinil ji moravskou královnou. Svatbou měla být spojena Velká Morava s Čechami a Češi měli na důkaz tohoto spojenectví pravidelně platit Moravanům daň z míru. Ale když krásná Svatožizna při porodu Mojmíra zemřela, vzkázali lechové od Moldavy, že spojení neplatí, že do Veligradu dál nic odvádět nebudou a Čechy patří jen jim a jejich čertovským bohům, tedy Perunovi, Svarožicovi, Triglavovi, Velesovi a Moraně.

„Podívej, kníže!“ Jeden z mužů, co objevili přechod přes řeku, ukazoval místo, kde Moldava protékala kolem asi čtyř ostrovů zarostlých vrbami a rákosím. Z jednoho z nich se s křikem vzneslo hejno kachen přímo proti obloze zrůžovělé od zapadajícího slunce. Přeslava napadlo, že by to byl krásný kout země, ovšem to by tady někde nesměli číhat Češi. Pak se za svůj nápad zastyděl. Vždyť něco takového před ostatními Moravany ani nemohl vypustit z úst. Kraj posuzovali podle bohatství zvěře, podle ryb v řekách, podle vzrostlých buků v lesích, podle hojnosti divokých včel, podle úrodnosti půdy nebo také podle toho, zda tu bylo dost kamene obsahujícího železo. S železem totiž dokázal šikovný kovář nevídané věci. A co takhle zlatý písek? Prý i toho je v Čechách dost. Ale až tam někde v končinách na poledne. Povídat však někomu o kráse růžové oblohy a křivce ptačího letu? Cožpak je to k jídlu? Cožpak se za to dá něco koupit? To v Přeslavově hlavě straší jeho íránští předci. Vždyť prý, jak mu to říkával jeho otec, patřívali do rodiny perských králů či šáhů. Ti ve svých palácích jistě měli na krásu čas a uměli ji ocenit.

„Tak se předveďte, bojovníci!“ vyzval tři nedočkavé Moravany a ti se chutě pustili na koních do řeky. Jeden z nich, Chrs, mladý krasaveček a dědic velkého dvora, trochu zavrávoral pod prvním náporem vodního proudu. Zbylí dva však říční rameno rychle překonali a už se jejich koně drápali na první z ostrovů. Z rákosí odtud s křikem a máváním křídly vystřelily vyplašené kachny. Pak jezdci zmizeli mezi stromy a vzápětí je následoval i opožděný Chrs.

„Pustíme se za nimi?“ zeptal se s naléhavostí v hlase Prostěj.

Přeslava však cosi varovalo. Jakýsi smysl navíc, snad zděděný po dávných Sasánovcích, který jim umožnil tak dlouho vládnout v jedné z nejmocnějších říší světa. „Počkej,“ gestem ruky zastavil nedočkavého Prostěje a ostatní muže.

„Je to dobré,“ hulákal Kuděj, další z trojice, která se tak odvážně pustila přes Moldavu. V té chvíli je uviděli i muži na břehu, jak opustili první ostrov a vydali se k druhému ostrovu v řece. Teď byl proud o poznání prudší a zdálo se jim, že říční koryto je tu hlubší. Koně se marně snažili kopyty opřít o dno, voda je poponesla kousek dál. Kuděj se v čele trojice ze všech sil snažil pobízet svého oře, ale ten stejně statečně bojoval i bez popohánění svého pána. Konečně znervóznělý kůň pocítil pod nohama pevnou zem a vši silou zabral. Bojovníci na břehu sledovali, jak první z trojice vyjíždí na druhý ostrov. Už se značně zešeřilo, Kaicha napadlo, že by bylo dobré se někde uložit na noc. Jakou má cenu tohle večerní dobrodružství? Co chce ještě dnes ten bláznivý Přeslav dobývat? I když teď skutečně najdou vhodný brod, stejně se nestihnou za světla všichni přestěhovat na druhý břeh. Vždyť je jich dohromady dobrá tisícovka!

Kuděj se zahleděl do potemnělého nitra ostrova. Zdálo se mu, že se před ním cosi zalesklo. Pak i přes hukot vody uslyšel nějaký šramot. To bude asi kachna nebo husa, napadlo ho. Náhle něco zasvištělo a Kuděje se dotkla smrt, aniž by na ni vůbec pomyslel. „Ach, Bože!“ zvolal kněz Kaich, který i na dálku první pochopil, co se stalo. Další šípy zasáhly Chrze a zbývajícího z trojice průzkumníků. Muži, kteří je ze břehu sledovali, strnuli a tázavě se podívali na Přeslava. Kníže sešklebil obličej do strašlivé grimasy, sáhl pravicí ke svému boku a vytrhl meč z pochvy.

„Vzhůru, na ně!“ zvolal co nejhlasitěji a jeho bojový křik zazněl ze stovek dalších hrdel. Celé údolí náhle ožilo strach nahánějícím jekem. Jezdci se s povykováním, brod nebrod, hrnuli do Moldavy, motali se v říčním proudu, odolávali náporu vody, napínali luky a na druhý ostrov se vzápětí snášel déšť jejich šípů.

„Vzhůru, na ně!“ křičel Přeslav, neohroženě vedl svého koně řekou a pravou rukou přitom mával nad hlavou mečem. Několik jezdců zmizelo ve vlnách, ale znovu se celí mokří vynořili a usilovně se snažili i se svými koňmi dostat na první z ostrovů. Slunce mezitím zcela zapadlo. Na údolí Moldavy padl stín, ale Moravané toho nedbali, prali se s říčním proudem a ze všech sil pospíchali za svým vůdcem.

ANDĚL Z GRADCE

Boj byl krátký. Čeští lučištníci, skrytí na druhém z ostrovů, se pokusili ujet na člunu, ale šípy vystřelené z moravských luků je přesto dostihly. Než se na údolí snesla úplná tma, byl člun dostižen a zranění muži v něm byli rozzuřenými Moravany vytaženi na břeh.

„Zadržte!“ volal vodou zmáčený Přeslav, plechová přilba mu sklouzla do čela a drátěná košile svírala jeho mohutné tělo jako okovy. „Nezabíjejte je!“ křičel na Prostěje a ostatní, kteří chtěli zraněné Čechy dobít těžkými franskými sekyrami.

Málem už bylo pozdě. Z pěti českých záškodníků měli už tři pádnými ranami oddělené hlavy od trupu. Ti už nic neřeknou. Jen dva dosud žili, měli krví zalité tváře a těžce oddychovali. Hlouček Moravanů je vší silou tiskl k zemi, ačkoliv to bylo zhola zbytečné. Ti dva by se jistě o útěk nepokusili. Vždyť ani nebyli schopní se postavit na nohy.

„Zapalte pochodně!“ velel Přeslav, kdosi přinesl v kožené torně uschovaný suchý troud a pokusil se vykřesat jiskru. Kníže však nečekal na oheň, surově kopl do jednoho z českých bojovníků a houkl na něj: „Mluv, ty zkurvysynu! Kde jsou ostatní?“ Oslovený s námahou pootevřel ústa a podíval se na Přeslava. Jeho vousatý obličej byl pokryt maskou z bláta a krve, takže vypadal spíše jako nějaký strašný bůh války než jako člověk. Přeslav se k němu sklonil a uchopil ho pod krkem, jako by ho chtěl uškrtit.

„Vyliž si…“ hekl zraněný Čech a vzápětí mu kníže zasadil ránu pěstí přímo do rouhavých úst. Pak se na něj vrhli Prostěj a Svinata a zahrnuli ho surovými kopanci.

„Počkejte,“ zadržel je kníže a uchopil první ze zapálených pochodní. Přidržel ji českému bojovníkovi těsně před očima. Takřka už bylo cítit, jak se mu škvaří obočí a blátem slepené vlasy.

„Tak co, už sis to rozmyslel? Řekneš nám, kde jsou ostatní?“

„Všechny vás pobijeme, moravští proklatci!“ ulevil si zraněný a vzápětí všichni kolem ucítili pach spálených vlasů a kůže.

Zatímco se první Čech svíjel bolestí, Přeslav přešel ke druhému zadrženému. Posvítil mu pochodní do tváře, ale tentokrát už bylo pozdě. Muž sice ještě chrčel pootevřenými ústy, ale oči měl zavřené. Kníže do něj kopl, český bojovník však na to nijak nereagoval.

„Ten už nic neřekne,“ zachmuřil se Prostěj. „Škoda.“

Přeslav ještě chvíli zamyšleně hleděl do sinalé tváře druhého Čecha. Kdyby tak věděl, co na ně chystají. Těch pět, to nebyli nějací rybáři, ale dozajista válečníci. Jejich druzi zatím někde připravuji past. Teď, když na kraj padla noc, může nebezpečí číhat kdekoliv. Za každým stromem či keřem se může skrývat válečník ozbrojený lukem či oštěpem. Kdyby alespoň věděl, kolik jich je, zda jim mohou se slabou tisícovkou jezdců vůbec vzdorovat. Přeslav ani na chvíli nepochyboval o tom, že otec by si dokázal poradit. Jenže ten je teď kdovíkde, nejspíš někde na Visle šíří s Metodějem křesťanství mezi Vislany. Tak jak se šířit má: nejdříve meč a oheň a pak svěcená voda a slovo Boží!

„Pověste ty dva!“ rozkázal konečně a Moravané se nadšeně chopili těžce zraněných Čechů, zvedali jejich bezvládná těla a na krk jim vázali smyčky.

„Počkej, kníže! Napřed bych je měl pokřtít, ať nezemřou jako pohané.“

„Proč? Pohané jsou, tak ať skončí v pekle!“ odsekl Přeslav. „Raději teď pohřběme naše.“

Však už je přinášeli. Kuděje, který zrádnou střelou padl jako první, mladého Chrse a toho třetího, Vracena. Kníže jim každému sliboval dvorec a deset otroků k tomu. Teď jim bude stačit jen obdélník cizí nepřátelské země. Chlapi pro ně zatím kousek nad břehem hloubili společný hrob. Jen docela mělký, jen aby dravá zvěr nemohla na jejich těla. Nad hrob bude třeba vztyčit alespoň dřevěný kříž, ale snad později, teď už je na to příliš tma. Kaich zamumlal latinskou litanii a vykropil mělkou jámu v zemi. Uložili je s krátkou modlitbou a v duchu přemýšleli, zda podobně brzy neskončí sami. Jen Přeslav si takové úvahy nepřipouštěl. Jeho úkolem bylo porobit Čechy, vnutit jim mír, za který budou muset platit. Obřadně poklekl před hrobem, tak jak to viděl u svého otce, pak hodil kus hlíny na tři mrtvoly zabalené do plátna. Uložili je do země beze zbraní, však se budou zbylým bojovníkům ještě hodit. Kuděj sice neměl meč, zato krásně zdobenou dýku. Tu po něm dostane někdo z mladých chlapců, snad Česlav nebo Znoj. Loučili se se svými mrtvými a na místě nechávali dva oběšence a tři hlav zbavené mrtvoly. Vlci budou mít ještě této noci hody. Netušili, že je pozorují i jinačí než jen vlčí oči. Netušili, že keře a stromy mají své neviditelné duchy, kteří jsou ve střehu. Snad jen Přeslav s instinktem dávných íránských válečníků vycítil nebezpečí. Teď popoháněl své muže: „Na koně, nezdržujte se!“

„Ale kníže, je noc, čas odpočinku,“ zaprotestoval Kaich.

„Mlč, kněže! Jsme bojovníci a musíme být stále připraveni na boj!“ Kněz odevzdaně sklonil hlavu a pomalu se vydrápal na hřbet svého hnědáka. Moravská jízda se dala do pohybu, černé stíny jeden za druhým, některé se zářícími pochodněmi v rukách, postupovaly po proudu Moldavy. V čele jel sám Přeslav, ruku na jílci svého meče. Opatrně se rozhlížel kolem sebe, světla pochodní se leskla na černé vodní hladině, stromy a jejich větve vrhaly strašidelné stíny, vypadalo to, jako by projížděli nějakým čarodějným hájem. Kdesi zahoukal sýček, ale také to mohl být signál některého českého bojovníka. Muži byli unavení. Měli za sebou už dlouhou cestu a také přechod přes Moldavu jim vzal hodně sil. Kdesi nahoře nad vrcholky stromů zahlédli světlo.

„Co to je?“ otázal se Prostěj.

„Snad žiži,“ odpověděl Přeslav.

„Žiži?“

„Posvátný oheň Čechů.“

„Oni ti pohané uctívají oheň?“

„Co je na tom divného?“ odsekl kníže. „Mí íránští předkové také uctívali oheň. A jistě i Moravané před přijetím svatého křtu.“

„Ba, je to tak,“ souhlasil kněz Kaich. „Oheň je mocný živel, oheň vše stravuje, ale také dává světlo a život. Není divu, že ho nevědomé národy uctívají jako boha.“

Koně podrážděně zafrkali. „Vsadím se s vámi oč chcete, že tady někde číhají ti Češi,“ ozval se Přeslav a pravou rukou se znovu dotkl své zbraně.

„Pochybuji, že by se potmě odvážili zaútočit. Jen se, kníže, ohlédni, co nás je. Tolik jezdců tady ještě nikdy neviděli pohromadě, tvrdil Prostěj.“

„Jenže právě teď nás mají jako na talíři.“

„Vždyť by se potmě pobili mezi sebou!“

„Když myslíš…“

Češi skutečně zpovzdálí sledovali průvod Moravanů. Ve světle pochodní zírali za keři a ve větvích dubů na jejich pádné meče, dlouhé oštěpy a mohutné franské sekyry. S posvátnou bázní hleděli na dlouhý zástup mužů na koních. Jistě jich bylo víc než hvězd na nebi a písku v řece. Však je bůh Svarožic před válkou s Moravany varoval. Jeho posvátný bílý kůň odmítl překročit dva zkřížené oštěpy a to bylo pro žrece varováním. Vladyka Strojmír sice chtěl bojovat, ale starší mu to rozmluvili. „Až přijde čas, Moravany vyženeme.“ A u toho zůstalo. Teď se skrývali v lesích a čekali na vhodný okamžik, kdy jim budou bohové nakloněni.

Teprve k ránu přikázal Přeslav, aby se vojsko zastavilo a odpočinulo si. Však už musel být Gradec blízko. Až ho dobudou, stanou se pány Čech, nebo alespoň údolí Moldavy.

„Ať kolem rozestaví hlídky!“ nařizoval kníže Prostějovi a Svinatovi a ti objížděli všechny ostatní. Na ploché zakřivené louce sesedali muži z koní, rozdělávali ohně a balili se do houní. Na východě svítalo. Tam daleko, kde byla země moravská, vycházelo slunce. Znoj vytřel svého koně dosucha, pak ho plácl po hřbetě, aby se šel napást. Přemýšlel, má-li se uložit k spánku, nebo se jen na chvíli natáhnout do trávy. Vždy kdo ví, kdy je ti bůhvíkde se skrývající Češi napadnou! Nakonec ho zmohla únava a stejně jako mnozí jeho druzi s vakem pod hlavou usnul.

Nespal však kníže Přeslav. Stále ho jakýsi vnitřní neklid popoháněl kupředu. Věděl, že Gradec nemůže být daleko. Doufal, že právě v něm se shromáždily všechny oddíly Čechů, a věřil, že se podaří vylákat je ven, protože na volné planině nebudou mít proti jeho jezdcům většinou opěšalí protivníci šanci. Co kdyby s malou skupinkou druhů zatím vyrazil napřed a na vlastní oči se přesvědčil, jak se věci mají? Ale co když právě na to ti proklatí Češi čekají? Co když pak vlákají jeho skupinku do pasti a pobijí je?

Přeslav se však nebál. Jednak měl pro strach uděláno, a pak roky pěstované vědomí, že je potomkem íránských králů a franských velmožů, v něm vyvolávalo jakýsi pocit nadřazenosti, ba pohrdání smrtí. Na válečném tažení se to nijak neprojevovalo, ke svým spolubojovníkům se choval přátelsky a nevyžadoval od nich přehnanou úctu. Zato do boje se vždy vrhal jako první a strhával ostatní svým příkladem. Vyplývalo to z jeho závazku k tradici předků, k odkazu, který mu, stejně jako jeho bratrům Mojmírovi a Svatoplukovi mladšímu vštěpoval královský otec do paměti.

Pokynem ruky přivolal opodál postávajícího Prostěje: „Předávám ti teď načas velení. Zajedu se podívat dál ke Gradci, jak to tam vypadá.“

„Neriskuješ zbytečně, kníže?“

„Neboj se. Vezmu si s sebou pár zdatných chlapců. Co by se nám mohlo stát?“

„Co když právě na to Češi číhají?“

„No a? Vždyť Hospodin je s námi, jak by řekl Kaich, kdežto oni jsou jen pohané, co uctívají kameny a háje.“

„Když myslíš,“ povzdechl si Prostěj. Věděl, že když si Přeslav něco vezme do hlavy, hned tak neustoupí. „Mám ti vybrat vhodné muže?“

„Vyberu si jich pár sám. Určitě vezmu Svinatu. Je na něho a jeho pádný meč vždycky spolehnutí. Určitě vezmu Dragomíra, Nemoje a Tase.“

„Vezmi si jich raději víc. Počkej, půjdu je vzbudit. Tas je na hlídce, a tak ho musím někým nahradit.“

Od řeky stoupala mlha. Přeslava napadlo, že se jim to bude hodit. Jestli Češi číhají někde v okolí, v mlze se jim snáze ztratí a pak, na koních budou daleko rychlejší než oni. Asi dvacítka jezdců v čele s knížetem vyrazila po stezce spíše prošlapané divou zvěří než lidmi. Větve vrb se jako pařáty nějakých bájných příšer proti nim natahovaly z mlhy, kterou jen zvolna prosvěcovalo vycházející slunce. Nastával nový den, který rozhodne o vládě Velké Moravy nad touto končinou. Přeslav si nedělal žádné starosti s tím, že nemá tak velké vojsko jako jeho otec. I s tou tisícovkou jezdců si s těmi odrbanými sedláky, pasáky a rybáři poradí. Jsou jako vrabci, když se po nich oženeš, rozprchnou se na všechny strany a čekají, jak se to vyvine. S nimi si přece on, pyšný Marahari, nemusí dělat starosti. Klapot kopyt jejich koní nebyl v mechu takřka slyšet, ozývalo se jen jakési přidušené mlaskání, jak kopyta dopadala do mechu. Vysoko nad jejich hlavami se rozkřičeli ptáci, ale nebyly vyplašeni, spíše jen vítali nadcházející ráno.