Håkan Nesser

SÍŤ

Originální název: Det grovmaskiga nätet,

vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden, 2003

Překlad Čeněk Matocha

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Håkan Nesser, 1993

Published in the Czech language

by arrangement with Bonnier Group Agency, Stockholm, Sweden

© Obálka Martina Černá, 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012

Vydání první

ISBN 978-80-243-5171-1

Když ve tmě konečně najdeme,

co hledáme, zjistíme skoro vždycky,

že je to jen ona.

Tma.

C. G. Reinhart, policista

Sobota 5. října – pátek 22. listopadu

1

Vzbudil se a nevzpomínal si, jak se jmenuje.

Bolestí měl nespočet. V hlavě i krku, v břiše i hrudi mu vířily chuchvalce ohně. Chtěl polknout, ale zůstalo u pokusu. Jazyk se mu přilepil k měkkému patru. Pálil a štípal.

Oči pulsovaly. Jako by chtěly vylézt z důlků.

Jako bych se rodil, pomyslel si. Nejsem nikdo. Jsem jen spousta utrpení.

V pokoji byla tma. Zašátral volnou rukou. Tou, která nebyla odkrvená a zdřevěnělá od toho, jak si na ní ležel.

Vida, je tu noční stolek. Telefon a sklenice. Noviny. Budík…

Zvedl ho, ale v půli cesty mu vyklouzl z prstů a spadl na podlahu. Chvíli po něm tápal, znovu ho našel a přidržel si ho těsně u obličeje.

Ciferník mírně světélkoval. Poznával ho.

Osm dvacet. Nejspíš ráno.

Pořád ještě nevěděl, kdo je.

Tohle se mu tedy ještě nestalo. Určitě se už někdy probudil a nevěděl, kde je. Nebo co je za den. Ale jak se jmenuje… Zapomněl už někdy, jak se jmenuje?

John? János?

Ne, ale nějak podobně.

Někde to měl zasuté, nejen jméno, všechno… Život, života běh a polehčující okolnosti. Čekalo to tam. Za tenkou blánou, která se brzy protrhne, za něčím, co se ještě neprobudilo. Ani ho to nijak neznepokojovalo. Brzy se to dozví.

Možná se nemá na co těšit.

Najednou mu do očí vjela bolest. Mohla ji vyvolat myšlenková činnost. Ať tak, či onak, zničehonic tam zkrátka byla. Doběla rozžhavená a příšerná. Jekot masa.

Všechno ostatní ztratilo význam.

Kuchyň byla nalevo a připadala mu povědomá. Bez problémů našel tubu s prášky a to v něm posílilo jistotu, že je u sebe doma. Každou chvíli se všechno určitě vyjasní.

Zamířil zpátky do předsíně. Kopl do láhve, která ležela v polostínu pod knihovnou. Odkutálela se přes parkety a zasekla se pod radiátorem. Vydal se na záchod. Vzal za kliku.

Bylo zamčeno.

S námahou se předklonil. Opřel se rukama o kolena a podíval se na barevné okénko.

Červená. To sedí. Obsazeno.

Přepadla ho nevolnost.

„Otevři…“ zkusil to, ale vyšlo z něj jen zasípání. Opřel se hlavou o chladivé dřevo dveří.

„Otevři ty dveře!“ pokusil se ještě jednou a povedlo se mu to aspoň polohlasně. Aby zdůraznil vážnost situace, párkrát zabušil pěstí.

Bez odpovědi. Žádný zvuk. Ať už tam byl kdokoli, bylo zjevné, že nemá v úmyslu ho vpustit.

Bez varování přišel nával ze žaludku. Nebo možná odněkud ještě níže… Pochopil, že jde o vteřiny. Rychle odklopýtal zpátky do předsíně. Do kuchyně.

Tentokrát mu připadala známější než kdy dřív.

Určitě jsem doma, pomyslel si, když zvracel do umyvadla.

S pomocí šroubováku otočil zámkem ve dveřích koupelny. Nemohl se zbavit pocitu, že to nedělá poprvé.

„Promiň, ale musel jsem…“

Překročil práh, a jakmile rozsvítil, bylo mu jasné, kdo je.

Okamžitě také poznal ženu, která ležela ve vaně.

Jmenovala se Eva Ringmarová a byla už tři měsíce jeho manželkou.

Ležela v podivně zkroucené poloze. Pravá ruka jí visela v nepřirozeném úhlu přes okraj vany. Pěstěné nehty se dotýkaly kachlíčkové podlahy. Tmavé vlasy plavaly na vodě. Hlavu měla zvrácenou nazad, a jelikož vana byla po okraj plná, nemohlo být pochyb o tom, že je mrtvá.

A on se jmenuje Mitter. Janek Mattias Mitter. Učitel dějepisu a filozofie na gymnáziu Bunge v Maardamu.

Běžně zvaný J. M.

Po těchto zjištěních se vyzvracel ještě jednou, tentokrát do záchodové mísy. Pak si vzal další dva prášky z tuby a zavolal policii.

2

Cela měla tvar písmene L a byla zelená. Jediný jednotný odstín – na zdech, na podlaze i na stropě. Vysoko položeným okénkem do ní vnikala špetka denního světla. V noci jím vídal hvězdu.

Byl tu hygienický kout s umyvadlem a záchodem. Postel přišroubovaná ke zdi. Rozvrzaný stůl se dvěma židlemi. Světlo na stropě. Lampička u postele.

Jinak tu byly jen zvuky a ticho. Nic tu nepáchlo, pouze jeho vlastní tělo.

Obhájce se jmenoval Rüger. Byl vysoký, křivý a mírně kulhal na levou nohu. Pokud mohl Mitter soudit, bylo mu něco přes padesát, tedy o pár let více než jemu samotnému. Možná na gymnáziu někdy narazil na jeho syna. Snad ho dokonce učil… Bledý výrostek se špatnou pletí a poměrně nevalným prospěchem, pokud si dobře vzpomínal. Před takovými osmi, deseti lety.

Rüger si s ním potřásl rukou. Dlouho a silně mu ji tiskl a tvářil se při tom vážně, ale zároveň přívětivě. Mitterovi bylo jasné, že chodil na kurz jednání s klienty.

„Janek Mitter?“

Mitter přikývl.

„Zapeklitý případ.“

Rüger si sundal kabát. Oklepal z něj vodu a pověsil ho na háček vedle dveří. Dozorce za ním zamkl na dva západy a zmizel v chodbě.

„Venku prší. Tady vevnitř je mnohem příjemněji.“

„Nemáte cigaretu?“

Rüger vylovil z kapsy krabičku.

„Vezměte si, kolik chcete. Nechápu, proč vám tady nedovolí ani kouřit.“

Posadil se ke stolu. Položil před sebe tenkou koženou aktovku. Mitter si zapálil cigaretu, ale zůstal stát.

„Nesednete si?“

„Ne, díky.“

„Jak chcete.“

Otevřel hnědou složku. Vyndal z ní pár strojopisů a poznámkový blok. Chvíli cvakal propiskou a opíral se lokty o stůl.

„Zapeklitý případ, jak říkám. Rád bych vám stručně vyložil situaci.“

Mitter čekal.

„Proti vám hovoří mnoho. Proto je důležité, abyste ke mně byl upřímný. Jestliže si vzájemně nebudeme bezvýhradně důvěřovat, nebudu vás moct obhajovat tak úspěšně, jako když… ehm, rozumíte mi?“

„Ano.“

„Předpokládám také, že se přede mnou nebudete tajit se svými názory…“

„Názory?“

„Na to, jak bychom měli postupovat. Strategii naplánuji samozřejmě já, ale jde tu přece o vás. Soudě podle všeho jste koneckonců inteligentní člověk.“

„Chápu.“

„Výborně. Chcete mluvit sám, nebo vám mám raději klást otázky?“

Mitter típl cigaretu do umyvadla a sedl si ke stolu. Z nikotinu dostal na okamžik závrať a najednou necítil nic než obrovskou nechuť.

Nechuť k životu. K tomu hrbatému obhájci, k té neuvěřitelně ohavné cele, k té pachuti v puse a ke všem nevyhnutelným otázkám a odpovědím, které ho čekají.

Šílenou nechuť.

„Už jsem všechno řekl policii. Dva dny nedělám nic jiného.“

„Já vím, ale přesto vás o to musím poprosit. Patří to k pravidlům hry, jak jistě chápete.“

Mitter pokrčil rameny. Vyklepal z krabičky další cigaretu.

„Asi bude lepší, když mi budete klást otázky.“

Obhájce se zaklonil. Zhoupl se na židli a položil si poznámkový blok na kolena.

„Všichni používají diktafon, ale já raději píšu,“ vysvětlil. „Myslím, že je to pro klienta méně náročné…“

Mitter přikývl.

„Kromě toho mám přístup k policejním nahrávkám, kdyby bylo potřeba. Takže, než se pustíme do okolností, musím vám položit obligátní otázku. Pravděpodobně budete obžalován z vraždy, případně ze zabití své manželky Evy Marie Ringmarové. Jak se k tomu hodláte postavit? Cítíte se vinen, nebo nevinen?“

„Nevinen.“

„Dobře. V tomto bodě nesmějí panovat žádné pochybnosti. Ani z vaší, ani z mé strany.“

Udělal krátkou pauzu a zatočil propiskou mezi prsty.

„Panují snad nějaké pochybnosti?“

Mitter vzdychl.

„Musím vás požádat, abyste laskavě odpověděl na mou otázku. Jste si naprosto jistý, že jste svou manželku nezabil?“

Mitter s odpovědí pár vteřin čekal. Snažil se zachytit obhájcův pohled a vyvodit si z něj, co si o tom myslí on, ale bylo to marné. Rügerův obličej byl nevyzpytatelný jako brambora.

„Ne, samozřejmě si nejsem jistý. To víte moc dobře.“

Obhájce si něco poznamenal.

„Pane Mittere, musím vás požádat, abyste odhlédl od toho, že jsem četl protokol z výslechu. Zkuste předstírat, že to všechno vyprávíte poprvé… Vžijte se do té situace!“

„Já si nic nepamatuju.“

„Ano, vyrozuměl jsem, že si nevzpomínáte, co se stalo, a právě proto musíme všechno pečlivě probrat znovu. Vaše paměť se neprobudí, pokud se nebudete snažit, abyste si tu noc vybavil… nezaujatě. Copak se mnou nesouhlasíte?“

„O co se to vlastně snažíte? Nad čím myslíte, že tady v jednom kuse dumám?“

Začal se ho zmocňovat vztek. Obhájce uhnul pohledem a něco si napsal do bloku.

„Co si to píšete?“

„Lituji.“

Odmítavě zavrtěl hlavou. Vytáhl z kapsy kapesník a hlasitě se vysmrkal.

„Zatracené počasí,“ vysvětlil.

Mitter přikývl.

„Jenom bych rád, abyste pochopil,“ pokračoval obhájce, „v jaké prekérní situaci se nacházíte. Tvrdíte, že jste nevinný, ale na nic si nevzpomínáte… To je poměrně křehký základ pro obhajobu, jak jistě chápete.“

„Obžaloba mi přece musí dokázat vinu. Já nemusím dokazovat opak, nebo ano?“

„Jistě že ne. Takový je zákon, ale…“

„Ale?“

„Když si nevzpomínáte, tak si nevzpomínáte. Bude asi poměrně těžké přesvědčit porotu… Slíbíte mi aspoň, že mi dáte vědět, jakmile se vám něco vybaví?“

„Samozřejmě.“

„Ať je to cokoli?“

„Jasně…“

„Tak přejdeme dál. Jak dlouho jste znal Evu Ringmarovou?“

„Dva roky… necelé dva roky… od té doby, co nastoupila k nám na gymnázium.“

„A vy učíte…?“

„Dějepis a filozofii. Hlavně dějepis, filozofii si žáci většinou nevolí.“

„Jak dlouho tam pracujete?“

„Asi dvacet let… ne, devatenáct.“

„A vaše žena?“

„Ta učí jazyky… dva roky, jak jsem říkal.“

„Kdy začal váš vztah?“

„Před šesti měsíci. Vzali jsme se v létě, na začátku července…“

„Byla těhotná?“

„Ne. Proč?“

„Máte děti, pane Mittere?“

„Ano. Syna a dceru.“

„Kolik je jim let?“

„Dvacet a šestnáct. Bydlí u své matky v Chadówě.“

„Kdy jste se rozvedl se svou bývalou ženou?“

„V roce 1980. Jürg pak bydlel u mě, než odešel na univerzitu. Nechápu, co má tohle za význam…“

„Pozadí. Musím znát nějaké vaše pozadí. I obhájce musí skládat dohromady střípky, s tím jistě souhlasíte. Jaké máte vztahy se svou bývalou ženou?“

„Vůbec žádné.“

Nastala pauza. Obhájce se znovu vysmrkal. Zjevně byl s něčím nespokojený, ale Mitterovi se nechtělo ho pobízet. Irena s tím nemá nic společného. A Jürg a Inga taky ne, byl jim vděčný, že měli dost rozumu, aby se do toho nepletli. Samozřejmě se ozvali, ale jenom první den, pak bylo ticho. Dnes ráno sice přišel dopis od Ingy, ale bylo v něm jen pár řádků. Vyjádření podpory.

Jsme s tebou. Inga a Jürg.

Nevěděl, jestli se to vztahuje i na Irenu. Je taky s ním? Nejspíš je to jedno.

„Jaký byl váš vztah?“

„Prosím?“

„Vaše manželství s Evou Ringmarovou. Jaké bylo?“

„Jak už manželství bývají.“

„Co to znamená?“

„…“

„Vycházeli jste spolu dobře, nebo jste se hádali?“

„…“

„Koneckonců jste spolu byli jen tři měsíce.“

„Ano, to je pravda.“

„A pak se vaše manželka najde mrtvá ve vaně. Nechápete snad, že musíme najít nějaké vysvětlení?“

„Ale ano.“

„A chápete taky, že mlčet v tomhle bodě nestačí? Vaše mlčení bude vykládáno tak, že něco skrýváte. Obrátí se to proti vám.“

„To předpokládám.“

„Miloval jste svou ženu?“

„Ano…“

„Hádali jste se?“

„Jenom párkrát…“

Rüger si to poznamenal.

„Prokurátor bude tvrdit, že byla připravena o život. Potvrdí mu to lékaři a technici. Nepodaří se nám obhájit, že zemřela přirozenou smrtí. Otázka zní, jestli si mohla vzít život sama.“

„Ano, předpokládám.“

„Co předpokládáte?“

„Že to na tom závisí… jestli to mohla udělat sama.“

„Možná. Takže k onomu večeru… Kolik jste vypili?“

„Celkem hodně.“

„Co to znamená?“

„Přesně nevím…“

„Kolik potřebujete obvykle vypít, abyste ztratil paměť, pane Mittere?“

Už byl očividně podrážděný. Mitter odsunul židli. Vstal a odešel ke dveřím. Zastrčil ruce do kapes a zahleděl se na obhájcova křivá záda. Čekal, ale obhájce seděl a nehýbal se.

„Nevím,“ řekl Mitter nakonec. „Zkoušel jsem to spočítat… prázdné láhve a tak, však víte… Asi šest nebo sedm láhví.“

„Červeného vína?“

„Ano, červeného vína. Ničeho jiného.“

„Šest nebo sedm láhví na dvě osoby? Byli jste celý večer sami?“

„Ano, pokud si vzpomínám.“

„Máte problémy s alkoholem, pane Mittere?“

„Ne.“

„Překvapilo by vás, kdyby někdo dospěl k odlišnému závěru?“

„Ano.“

„A co vaše žena?“

„Jak to myslíte?“

„Je pravda, že se léčila…“ naklonil se nad papíry a zalistoval jimi, „že se léčila z alkoholismu… v Rejmershusu? Tady to mám…“

„Proč se na to ptáte? To už je šest let. Přišla o dítě a její manželství…“

„Já vím, já vím. Omlouvám se, pane Mittere, ale musím vám tyhle otázky klást, přestože jsou vám nepříjemné. U soudu to bude mnohem horší, to vás můžu ujistit, takže bude dobře, když si zvyknete.“

„Díky, už jsem si zvykl.“

„Můžeme pokračovat?“

„Samozřejmě.“

„Jaká je vaše poslední jasná vzpomínka z onoho večera? Kterou jste si naprosto jistý.“

„To bude ta směs… Jedli jsme mexickou směs. Už jsem to říkal policii.“

„Řekněte to ještě jednou!“

„Jedli jsme mexickou směs… v kuchyni.“

„Aha?“

„Začali jsme se milovat…“

„To jste taky řekl policii?“

„Ano.“

„Pokračujte.“

„Co chcete slyšet? Detaily?“

„Všechno, co si pamatujete.“

Mitter se vrátil ke stolu. Zapálil si cigaretu a naklonil se k obhájci. Naložím mu, co jen snese, ouřadovi jednomu hrbatému…

„Eva měla na sobě kimono… a pod ním nic. Při jídle jsem ji začal hladit. Taky jsme samozřejmě pili a ona mě svlékla… alespoň zčásti. Pak jsem ji pomalu položil na stůl…“

Udělal krátkou pauzu. Obhájce si přestal zapisovat.

„… položil jsem ji na stůl, stáhl z ní kimono a zajel do ní. Myslím, že vykřikla, samozřejmě ne bolestí, ale rozkoší, to ona dělávala… Milovali jsme se myslím docela dlouho, a přitom jsme dál jedli a pili… Vím, že jsem jí nalil víno do rozkroku a slízal ho…“

„Víno do rozkroku?“

Obhájce měl najednou tenký hlas.

„Ano. Chcete vědět ještě něco?“

„Tohle je vaše poslední vzpomínka?“

„Myslím, že ano.“

Obhájce si odkašlal. Zase vytáhl kapesník a vysmrkal se.

„Kolik myslíte, že mohlo být hodin?“

„Nemám tušení.“

„Ani přibližně?“

„Ne. Mohlo to být kdykoli mezi devátou a druhou, nedíval jsem se na hodinky.“

„Chápu. Proč byste to dělal.“

Obhájce si začal sbírat papíry.

„Chtěl bych vás poprosit, abyste se zdržel přílišných podrobností při popisu… té soulože, kdyby na to přišla řeč u soudu. Dalo by se to špatně vyložit.“

„Jistě.“

„Mimochodem, nenašly se žádné stopy spermatu… ehm, asi víte, že se dělají poměrně pečlivá vyšetření…“

„Ano, komisař mi to řekl. Víte, já jsem nevystříkl. Víno už má takové účinky – nebo přednosti, podle toho, jak se na to díváte. Viďte, pane obhájce?“

„Opravdu? Víte, že stanovili čas?“

„Jaký čas?“

„Okamžik smrti. Samozřejmě ne přesně, to skoro nikdy nejde, ale došlo k tomu někdy mezi čtvrtou a půl šestou.“

„Já jsem se probral v osm dvacet.“

„To víme.“

Vstal. Upravil si kravatu a zapnul sako.

„Myslím, že to pro dnešek stačí. Mockrát vám děkuji, ale zítra přijdu s dalšími otázkami. Doufám, že budete vstřícný.“

„Dneska jsem nebyl vstřícný?“

„Ale ano, velmi.“

„Můžu si nechat ty cigarety?“

„Prosím. Smím vám dát poslední otázku, která bude možná malinko… nepohodlná?“

„Samozřejmě.“

„Myslím si, že je důležitá. Chci, abyste neodpovídal bez rozmyslu.“

„Aha?“

„Jestli nechcete nic říkat, máte mé plné pochopení, ale podle mě by bylo dobré, kdybyste k sobě byl upřímný. Takže: máte pocit, že si opravdu chcete vzpomenout, co se stalo, anebo to raději chcete nechat takhle?“

Mitter neodpovídal. Obhájce se na něj nedíval.

„Jsem na vaší straně. Doufám, že si to uvědomujete.“

Mitter přikývl. Obhájce zazvonil na zvonek a za pár vteřin ho dozorce přišel vypustit. Ve dveřích se Rüger zarazil. Zdálo se, že váhá.

„Mám vás pozdravovat od syna. Edwina… Edwina Rügera. Před deseti lety jste ho učil dějepis, nevím, jestli si na něj pamatujete… On vás měl každopádně rád. Byl jste zajímavý učitel.“

„Zajímavý?“

„Ano, tohle slovo použil.“

Mitter znovu přikývl.

„Pamatuju si ho. Že pozdravuju a děkuju.“

Podali si ruce a byl sám.

3

Po jeho nahé pravé paži se plazil vzhůru hmyz. Houževnatá breberka, velká jen pár milimetrů. Pozoroval ji a říkal si, kam asi jde.

Možná za světlem. Nechal svítit noční lampičku, i když byla hluboká noc. Z nějakého důvodu špatně snášel tmu. To se mu nepodobalo, tma pro něj nikdy nepředstavovala nebezpečí, ani když byl ještě kluk… Vzpomínal si, že často sklízel za statečnost a nebojácnost více obdivu, než si zasloužil, jenom proto, že se nebál tmy. Hlavně od Mankela a Li.

Mankel už umřel. Co se stalo s Li, to netušil… Bylo zvláštní, že se mu vybavili zrovna teď. Už na ně nepomyslel celé roky. Raději by se mu mělo vybavit tolik jiných věcí, jenže kdo má moc nad vrtošivými mechanismy paměti?

Podíval se na hodinky. Půl čtvrté. Hodina vlků. Neměl náhodou sen?

V každém případě spal neklidně. Že by ve spánku něco viděl? V posledních dnech v něm sílilo přesvědčení, že se mu to všechno vrátí ve snu. Když byl vzhůru, nedělo se nic. Po více než týdnu měl v té noci stále stejně bílo jako onoho prvního rána… Jako když se ve vadné vývojce neobjeví na papíře nic, ani sebenepatrnější obrys. Jako by tam vůbec nebyl, jako by se po jejich divokém milování nic dalšího neodehrálo. Poslední výjevy viděl poměrně jasně… Eviny hýždě, jak se zavírají a otevírají okolo jeho údu, její nepříčetně prohnutá záda v okamžiku extáze, její houpající se prsa a nehty zaťaté do kůže… Bylo toho víc, než prozradil Rügerovi, ale bylo to bezvýznamné. Po tom objetí v kuchyni měl jen prázdno. Čisto jako v zrcadle.

Jako čerstvý led na kalné vodě.

Že by jenom usnul? Omdlel? Když se ráno probudil, ležel přece svlečený v posteli.

Co se sakra stalo?

Evo? Ve snách několikrát zaslechl její hlas, tím si byl jistý, ale slova ne. Význam ne, jen hlas, hluboký, škádlivý a trochu podmanivý… Její hlas se mu vždycky líbil.

V bytě bylo poměrně uklizeno. Až na zbytky v kuchyni a oblečení na podlaze nic nesvědčilo o žádných nepravostech. Pár plných popelníků, několik nedopitých sklenic, láhev v předsíni… To málo, co tam bylo, stihl uklidit, než přijela policie.

Stejné otázky. Pořád dokola. Znovu a znovu. Vzájemně se odrážely jako v zrcadle. Odskakovaly od něj jako hrst štěrku od ledu. A dovnitř neproniklo nic. Nic.

I kdyby se mu to ve spánku vrátilo, jak si má být u všech všudy jistý, že si to zapamatuje? Že to nezapomene jako vždycky?

Rytmus spánku měl nepravidelný jako ještě nikdy. Nikdy nespal déle než hodinu, většinou jen patnáct nebo dvacet minut. Poslední cigareta od Rügera mu došla kolem druhé. Za šluka by teď zaplatil hodně, celé tělo ho svědilo a neuměl se toho zbavit, jako by měl vyrážku tak hluboko pod kůží, že se na ni nedostane…

A nechuť.

Nechuť, která sílila a slábla a možná byla vlastně požehnáním, protože potlačovala všechno, co bylo ještě horší.

Co to Rüger naznačoval?

Opravdu to chce vědět? Chce?

Ucítil mírné štípnutí na rameni. Hmyz ho kousl. Chvíli váhal, pak ho chytil mezi palec a ukazováček a rozmáčkl ho.

Když ho polkl, chutnal přinejlepším jako nerozžvýkaný drobek chleba.

Otočil se ke zdi. Ležel přitisknutý tváří k betonu a poslouchal zvuky. Nezachytil nic než monotónní dech ventilace.

Ono se to prolomí, pomyslel si. Je to jen otázka času.

Když krátce po šesté hodině přijel vozík se snídaní, ležel pořád ještě ve stejné poloze. Ale oči ani nezamhouřil.

4

Rügerovo nachlazení se nelepšilo.

„Měl bych si dát koňak a zalézt do postele, ale nejdřív si s vámi musím trochu promluvit. Vyspal jste se dobře?“

Mitter zavrtěl hlavou.

„Spal jste vůbec?“

„Moc ne.“

„Hm, je to na vás vidět. Dostal jste nějaké prášky? Něco na uklidnění?“

„Ne.“

„Já to zařídím. Nesmíme jim dovolit, aby vás zlomili. Snad si nemyslíte, že tohle dlouhé čekání na soud je nějaká náhoda?“

Udělal pauzu a vysmrkal se.

„Jo vlastně, cigarety…“

Hodil na stůl nenačatou krabičku. Mitter roztrhl celofán a všiml si, že úplně neovládá svoje ruce. Z prvního potáhnutí se mu zatmělo před očima.

„Odpoledne vás znovu vyslechne Van Veeteren. Rád bych byl přítomen, ale nejde to. Chtěl bych vás poprosit, abyste toho říkal co nejméně. Víte o tom, že máte právo celou dobu mlčet?“

„Měl jsem dojem, že mi to neradíte?“

„U soudu ne. Ale před policií ano. Prostě buďte zticha a nechte je, ať se ptají. Nebo jenom říkejte, že si nevzpomínáte. Rozumíte mi?“

Mitter přikývl. Chtě nechtě začínal Rügerovi víceméně důvěřovat. Nevěděl, jestli je to nespavostí, anebo obhájcovou sílící rýmou.

„Největší hloupost, kterou můžete udělat, je uvádět domněnky, dohady a spekulace, které pak budete muset odvolávat. Každé slovo, které u výslechu řeknete, může být u soudu použito proti vám. Vyzvete-li například komisaře, aby vám políbil prdel, můžete se vsadit, že to poví porotě… jakožto doklad o vašem charakteru. Nechcete kafe?“

Mitter zavrtěl hlavou.

„Tak nic. Chci si s vámi promluvit o tom ránu.“

„Ránu?“

„Ano, o ránu, kdy jste našel její… Je tu pár nejasností.“

„Jakých?“

„Ve vašem… počínání poté, co jste zavolal policii.“

„Aha?“

„Zatímco vaše žena ležela mrtvá ve vaně, vy jste uklízel v bytě?“

„Jenom jsem posbíral pár věcí.“

„Nepřipadá vám to zvláštní?“

„Ne.“

„Co jste přesně udělal?“

„Odnesl jsem sklenice, vysypal popelník, posbíral oblečení…“

„Proč?“

„No… já nevím… asi jsem byl trochu v šoku. Hlavně jsem nechtěl chodit zpátky do koupelny.“

„Jak dlouho trvalo, než přijela policie?“

„Čtvrt hodiny, možná dvacet minut.“

„Ano, to přibližně souhlasí. Váš hovor byl zaznamenán v 8:27 a podle zprávy byli na místě v 8:46. Devatenáct minut… Co jste s tím oblečením udělal?“

„Dal jsem ho do pračky.“

„Všechno?“

„Ano. Nebylo toho moc.“

„Kde máte pračku?“

„V kuchyni.“

„A nacpal jste do ní všechno?“

„Ano.“

„A taky jste ji zapnul?“

„Ano.“

„Prádlo máte obvykle na starost vy?“

„Deset let jsem bydlel sám.“

„Ano, ano, a co druhy? Opravdu to byl všechno stejný druh prádla? Určitě tam byly různé barvy, materiály a podobně?“

„Ne, byly tam jen tmavé věci.“

„Barevný program?“

„Ano.“

„Na jakou teplotu?“

„Čtyřicet stupňů. Něco z toho se dalo vyprat i na šedesát, ale většinou je to skoro jedno…“

Nastala pauza. Rüger se vysmrkal. Mitter si zapálil cigaretu. Už třetí. Obhájce se zaklonil a zahleděl se do stropu.

„Vám se to nezdá zatraceně podivné?“

„Co?“

„Že hned potom, co najdete svou ženu mrtvou ve vaně, pustíte pračku.“

„Nevím… možná…“

„Nebo jste ji zapnul ještě předtím, než jste zavolal policii?“

„To ne, volal jsem okamžitě.“

„Okamžitě?“

„Ano, ale nejdřív jsem si vzal pár prášků. Bolela mě hlava jako střep…“

„Co jste ještě dělal, když jste čekal na policii? Vysypal popelník, vylil sklenice, vypral prádlo…?“

„Hodil jsem zbytky jídla do odpadkového koše, trochu jsem uklidil v kuchyni…“

„Zalil jste květiny?“

„Ne.“

„Umyl jste okna?“

Mitter zamhouřil oči. Důvěra mizela, to bylo zřetelně cítit. Možná ji původně vyvolaly jen ty cigarety. Ta, ze které právě potahoval, byla všelijaká, jen ne dobrá. Rozzlobeně ji típl.

„Našel jste někdy svou ženu mrtvou ve vaně, pane Rügere? I kdyby ne, jistě mě poučíte, jak se má člověk chovat při čekání na policii, docela by mě to zajímalo…“

Rüger už zase vytahoval kapesník, ale zarazil se.

„Copak vy si to neuvědomujete, člověče?“

„Co jako?“

„Že se chováte setsakra podezřele. Přece musíte chápat, jak to bude vypadat, krucinál! Umýt sklenice, vyprat prádlo… To je zahlazování stop, jako když vyšije!“

„Vy se domníváte, že jsem ji zavraždil, jak vidím.“

Rüger se vysmrkal.

„Ne, nic se nedomnívám. A vy se chováte chvála bohu tak pitomě, že nejspíš sklidíte víc kladných bodů než záporných.“

„Jak to myslíte?“

„Utopíte manželku ve vaně. Podaří se vám zamknout dveře zvenčí, svléknete se, jdete si lehnout a všechno zapomenete. Ráno se probudíte, vloupete se do koupelny a najdete ji. Vezmete si prášky na bolení hlavy, zavoláte policii a začnete prát prádlo…“

Mitter vstal a odešel k posteli. Náhle ho přepadla únava, najedou si nepřál nic jiného, než aby obhájce zmizel a dal mu pokoj.

„Já jsem ji nezabil.“

Natáhl se na postel.

„Nebo si to aspoň myslíte. Víte, podle mě není nereálné, že vás budou chtít podrobit menšímu psychiatrickému vyšetření. Jak se k tomu postavíte?“

„Chcete říct, že mě nemůžou nutit?“

„Nemůžou, nejsou-li k tomu dostatečné důvody.“

„A to nejsou?“

Obhájce už stál a oblékal si kabát.

„Těžko říct… těžko říct. Co si myslíte vy?“

„Nemám tušení.“

Zavřel oči a schoulil se u zdi. V dálce slyšel, že obhájce ještě něco říká, ale z únavy už byla hluboká vířící propast a on se jí nechal bez odporu pohltit.

5

Komisař Van Veeteren nachlazený nebyl.

Zato míval za špatného počasí sklony k depresím, a jelikož už skoro deset dní nepřetržitě pršelo, měla trudnomyslnost dost času v něm zakořenit.

Zabouchl dveře a nastartoval auto. Zapnul magnetofon.

Vivaldiho koncert pro mandolínu. Jeden reproduktor jako obvykle stávkoval. Zvuk se chvíli ozýval, chvíli ne.

Nebylo to jen deštěm. Bylo toho víc.

Například jeho žena. Už počtvrté nebo popáté – přesným počtem si nebyl jistý – se k němu hodlala vrátit. Rozešli se před osmi měsíci, definitivně naposledy, a už mu zase začala volat.

Ještě nepřešla k věci, ale on věděl, kam to směřuje. Mohl najisto počítat s tím, že s ní zhruba do Vánoc začne sdílet stůl a lože.

Zase.

Zabránit by tomu mohlo jen to, že by ji odmítl, ale takovému vývoji událostí samozřejmě ani tentokrát nic nenasvědčovalo.

Zahnul na Kloisterlaan a vylovil z náprsní kapsy párátko. Bezútěšně pršelo a čelní sklo se už zase mlžilo. Jako vždycky. Otřel ho rukávem kabátu a výhled na okamžik přestal existovat.

Teď umřu, pomyslel si náhle, ale vůbec nic se nestalo. Mechanicky zatáhl za páčku větráku a zakroutil kolečkem.

Měl bych si pořídit lepší auto, napadlo ho.

Nebyla to nijak nová myšlenka.

Navíc onemocněla Bismarcková.

Tuhle natvrdlou novofundlandskou čubu měl na krku ode dne, kdy jeho dcera Jess oslavila dvanácté narozeniny, a teď jen ležela u lednice a zvracela smrduté žlutozelené žmolky, které musel několikrát denně jezdit domů uklízet.

Ta fena. Ne dcera.

Jess se měla, jak doufal, mnohem lépe. Bylo jí už čtyřiadvacet, nebo možná třiadvacet, a bydlela až v dalekém Borgesu s novými psy, s manželem, který spravoval zuby, a s dvojčaty, která se právě učila prvním krůčkům a sprostým slovům v cizím jazyce. Naposledy je viděl na začátku prázdnin a očekával, že je nebude muset znovu potrestat svou přítomností dříve než po Novém roce.

Taky měl syna. Ericha.

A mnohem blíž. Přesněji řečeno ve státní věznici v Lindenu, kde si odpykával dvouletý trest za pašování narkotik. Takže v bezpečné úschově. Kdyby se Van Veeterenovi chtělo, mohl ho chodit navštěvovat každý den… Stačilo sednout si do auta, ujet dvacet kilometrů podél kanálů, ukázat legitimaci a přišourat se dovnitř. Erich tam byl, neměl mu kam utéct, a Van Veeteren se dokonce ani nesetkával s příliš nevlídným přijetím, když s sebou přinesl cigarety a noviny.

Ale občas špatně chápal, jaký má smysl chodit zírat na toho vlasatého kriminálníka.

Stáhl okénko, aby se trochu nadýchal vzduchu. Na stehna mu dopadla sprška kapek.

Co ještě?

Pravá noha, samozřejmě.

Včera si ji zvrtnul při badmintonovém zápasu s Münsterem. 6-15, 3-15, ukončeno pro zranění za stavu 0-6 ve třetím setu… Čísla hovořila sama za sebe. Ráno se mu nedařilo obout botu a každý krok ho bolel. Život je zkrátka radost.

Opatrně zahýbal prsty u nohou a mlhavě si pomyslel, jestli by přece jenom neměl jít na rentgen, ale věděl, že o tom doopravdy neuvažuje. Stačilo mu, aby si vzpomněl na svého otce, stoika, který odmítl jít do nemocnice s oboustranným zápalem plic, protože to je pro slečinky.

Dva dny nato zemřel ve své posteli, hrdě si vědom toho, že nikdy nestál zdravotní pojišťovnu ani öre a přes jeho rty nikdy nepřešla ani kapka léku.

Bylo mu 52 let.

Nedožil se ani synových osmnáctin.

A do toho ten učitel z gymnázia.

Neochotně stočil myšlenky k práci. Sám o sobě nebyl ten případ vůbec nezajímavý. Naopak. Nebýt všeho ostatního a toho, že pořád tak hnusně pršelo, možná by dokonce připustil, že je v něm špetka napětí.

Nebyl si totiž jistý.

6

7

8

9

10

11