Vlastimil Vondruška

PRODAVAČI OSTATKŮ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Vlastimil Vondruška 2005, 2010

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2005, 2010

ISBN 978-80-243-4772-1

Mé ženě Aleně

RABŠTEJN

1.

Pohublý kněz roztržitě vyhlédl úzkým oknem ven. Od hradeb johanitské komendy až k cestě do Manětína se táhla louka vonící létem. Ve vysoké trávě se v paprscích slunce leskly jemně modré kvítky chrp a vyzývavě rudé kalichy vlčích máků. Koně johanitských rytířů se pásli o kus dál ve stínu jilmů a osik. Vzduchem znělo tlumené vrzání cvrčků a bzukot včel.

Petr ze Zvířetic si dlaní setřel pot z vrásčitého obličeje. Tuhle komendu spravoval již déle než dvacet let. Když ho komtur jmenoval manětínským komendatorem, myslel, že se zblázní. On, rytíř, jehož meč pobil tolik pohanů a kacířů, měl místo válčení hlídat úrodu ve vesnicích, které patřily řádu. Složil ale řádový slib a byl zvyklý poslouchat. Nakonec svůj úděl přijal. Časem se ukázalo, že nebyl tak špatný.

Manětínská komenda vlastnila skvělou knihovnu. Protože panství vynášelo spoustu peněz, povolil komtur rozšířit ji o několik nových rukopisů. V zažloutlých pergamenech našel Petr ze Zvířetic nový svět. A když mu myšlenky dávných filozofů nepomáhaly, uklidňoval se pohledem z okna mnišské cely. Svět, řízený laskavou boží rukou, kráčel svou cestou dál. Co víc si mohl křesťan přát? Jenže dneska mu ten pohled klid nevrátil.

Nervózně se otočil a přísně si měřil svého žáka. Martin ze Stvolna byl hezký mladík s černými kudrnatými vlasy. Světle modré oči dávaly jeho jemné tváři výraz bezbranného dítěte. Ale to, s čím se mu právě svěřil, mělo k chlapecké nevinnosti daleko.

Petr ze Zvířetic si roztržitě upravil dlouhý řádový plášť s vyšitým červeným křížem. Nemohl se rozhodnout, co odpovědět. Mlčel a přemýšlel.

Mladík na dřevěné stolici neklidně poposedl. „Stalo se něco? Neměl jsem vám to říkat.“

„Hlavně jsi to měl odmítnout. Vždyť je to hřích!“ křižoval se Petr ze Zvířetic.

„Ale proč?“ zeptal se zaraženě Martin ze Stvolna. „Vy víte, že chci sloužit Bohu. Mnohokrát jste opakoval, že jste mne naučil všechno, co jste mohl, a že bych se měl vydat na jih a vyhledat vhodnou univerzitu.“

„To jistě,“ přikývl johanita a přešel nevelkou komnatou k prostému dřevěnému lůžku, které stálo u stěny z plochých kamenů. Unaveně se posadil. „Jsi nejbystřejší mladík, jakého jsem kdy potkal. Tvůj výklad evangelií je brilantní. Pro svatou matku církev by byla strašná škoda, pokud by se z tebe nestal její služebník. To všechno je pravda. A to jsem také řekl tvému otci.“

„Jsem vám nesmírně vděčný,“ usmál se široce jeho žák. V tu chvíli se podobal obrazu apoštola Jana, který visel na hlavním oltáři v kapli komendy. Ale Petr ze Zvířetic se už naučil, že i tvář světce může skrývat pokrytectví a faleš. Jenže v případě Martina ze Stvolna se tomu zdráhal uvěřit.

Znal chlapce od dětství. Naučil ho číst a psát, pod jeho vedením zvládl latinu i základy řečtiny. V liturgii se vyznal lépe než místní kaplan. Trávili spolu spoustu času a nakonec ho začal tak trochu považovat za svého syna. To byl také jediný důvod, proč byl ochotný o tom nesmyslu diskutovat. Jiného by nechal uvěznit a vše oznámil královským úředníkům. Jenže co když se v tom hanebném plánu skrýval nějaký vyšší záměr?

„Za svůj talent bys měl být vděčný především Bohu,“ zabručel starý johanita rozmrzele. „Je dobře, že tvůj otec souhlasil, abys pokračoval ve studiu. Jsi mladší syn a sluší se, aby tě zaopatřil, když nemůžeš zdědit jeho tvrz. On však přece není chudý. Jestliže ti chce dopřát vzdělání, proč zrovna takhle?“

„Na cestu do Paříže by otec tolik peněz nikdy dohromady nedal. Vlastní jenom jednu vesnici. Poslední dobou byla neúroda. Ale že to chce udělat takhle, to je tajemství,“ vyhrkl Martin ze Stvolna zděšeně. „Nařídil mi mlčet. Vám jsem ale nechtěl lhát. Myslel jsem, že budete mít radost…“

„Kdybych měl peníze, dal bych ti je už dávno sám. Jsem ale mnich. Všechno patří řádu. Naši pokladnici střeží komtur pečlivěji než dodržování řádových předpisů. Kdy to chce tvůj otec provést?“

„Zítra,“ opáčil mladík. Napjatý výraz v jeho tváři povolil. Polkl a dodal: „Vlastně se vidíme naposledy. Už jsem si sbalil věci. Odpoledne opustím komendu a vrátím se domů. Pokud ta věc s pánem z Rabštejna vyjde, brzy opustím české království.“

„Neměl jsi mi o tom říkat,“ vrtěl ustaraně hlavou Petr ze Zvířetic. „Víš, jak bych byl šťastný, kdybys mi jen sdělil, že odjíždíš studovat?“

„Chápu. Tomáš Akvinský v jednom traktátu píše, že milosrdná lež je mnohdy lepší než krutá pravda. Jenže on to říkal v souvislosti s léčením smrtelných nemocí.“

„Jednou poznáš, že to platí skoro o všem, co člověka v tomhle smutném světě trápí,“ zabručel starý johanita tiše. „Nemoc těla není nic proti nemoci duše.“

„Opakuji, otče, nechtěl jsem vám lhát. Právě vám ne!“

Starý muž sklonil hlavu a bezděčně bloudil pohledem po špinavé podlaze. Dolehl na něj pocit obrovské zodpovědnosti. Tomuhle chlapci přál vždycky jen to nejlepší. Sám byl především služebníkem božím. Musel bojovat proti hříchu. Jako křižák kdysi zabíjel i děti, pokud setrvávaly v pohanských bludech. Vždy stál na straně pravdy. A teď by měl své zásady porušit?

Měl Martina ze Stvolna opravdu rád. Když o chystaném útoku přemýšlel, co mu bylo do Pluha z Rabštejna? Zastával úřad podkomořího Jana Lucemburského, proto trávil většinu roku u dvora. Ač byl nesmírně bohatý, věnoval přízeň výhradně cisterciákům v Plasech. Johanitská komenda v Manětíně neměla z jeho štědrosti nic, i když ležela v těsném sousedství jeho hradu.

Copak pánovi z Rabštejna uškodí, pokud bude trocha stříbra z jeho plné truhlice použita na dobrou věc? Že univerzitní studium Martina ze Stvolna užitečné bude, o tom Petr ze Zvířetic nepochyboval. Jen kdyby se ta věc stala nějak poctivěji. Netušil ovšem, jak jinak.

Vstal a zvedl prst, jako by kázal věřícím. „Přepadnout družinu Pluha z Rabštejna není zrovna čestné, i když v posledních letech patří násilí k našemu životu. Nějak příliš jsme si na něj zvykli. Tebe a tvého otce snad omlouvá, že nechcete nikomu ublížit. Vaše úmysly jsou navíc veskrze křesťanské. Pokud mohu, pak já, ač sám hříšník, ti udílím rozhřešení.“

Martin ze Stvolna poklekl a zbožně se pokřižoval. „Děkuji, otče!“

„Vstaň! Budu se za tebe modlit,“ řekl Petr ze Zvířetic dojatě a svého žáka objal. Pak o krok ustoupil a prohlížel si ho. V jeho přísném obličeji se mihl výraz ješitné pýchy. Zavládlo ticho a jediným zvukem byly tlumené hlasy čeledi, které sem doléhaly oknem.

Starý johanita sejmul z krku kožený řemínek, na němž byl zašlý stříbrný křížek. Chvějící se rukou ho podal svému žákovi. Martin ze Stvolna zaváhal. Mnoho o tomhle záhadném křížku nevěděl. Snad jen, že ho starý johanitský mnich opatroval jako největší svátost. Křížek byl zvláštní. Levé rameno měl nepatrně delší a na jeho zadní straně bylo vyryto datum A.D. 1305.

„Ten si vzít nemohu,“ vrtěl rozpačitě hlavou. V očích se mu zaleskly slzy. Až dosud si to nechtěl připustit. Teprve teď s plnou naléhavostí pochopil, že je opravdu konec. Bezpečí johanitské komendy bylo nenávratně pryč a laskavý hlas jeho učitele také.

„Všechno dopadne dobře,“ utěšoval ho Petr ze Zvířetic, neboť pochopil, co chlapec cítí. „Univerzita v Paříži je nejlepší v křesťanském světě. Její mistry uznávají všichni panovníci. Já osobně bych ovšem dal přednost některému vysokému učení v Itálii. Jenže vybírat si nemůžeš. Všichni urození Čechové dneska míří do Francie. Když už náš král svěřil výchovu svého syna francouzskému králi… Ale nechme toho!“

Nikomu se nelíbilo, že budoucí následník trůnu byl vychováván v cizině. Jenže to by se domácí šlechta nesměla postavit proti svému králi. Jan Lucemburský království opustil a ponechal české země svému osudu. Přijížděl jen tehdy, pokud potřeboval peníze. Podle toho to také v Čechách vypadalo.

„Tenhle křížek má svůj osud,“ odváděl starý johanitský mnich řeč jinam. „V mládí jsem žil ve Francii. Zrovna toho roku, kdy musela Jeho Svatost papež přesídlit z Říma do Avignonu, jsem s družinou rytířů bojoval proti kacířům v Pyrenejích. Byli jsme mladí a chtěli jsme položit pro víru život. Jenže pak nás strašná sněhová bouře uvěznila v jakémsi Bohem zapomenutém údolí a my dostali strach. Zoufale jsme chtěli žít. Přišli jsme o koně a uvízli pod skalním převisem. Dva dny jsme se k sobě tiskli, abychom se ochránili před zimou. Třeli jsme si omrzlé tváře a ruce. A přísahali, že pokud nás Bůh ušetří, staneme se navždy přáteli. Ze třiceti nás tu vichřici v horách přežila necelá polovina. Na znamení slibu jsme si nechali udělat tyhle křížky. Nevím, jestli někdo z mých tehdejších přátel ještě žije. Bůh nám určil různá poslání a my se rozešli po světě. Kdybys ale někdy potkal člověka se stejným křížkem, můžeš ho požádat o pomoc. Neodmítne. Víc ti dát nemohu!“

„Dal jste mi vzdělání a víru,“ rozplakal se dojatě Martin ze Stvolna.

Petr ze Zvířetic uvázal svému žákovi kožený řemínek s křížkem kolem krku. Vztyčenou rukou mu požehnal a pak ho jemně vystrčil ze své mnišské cely na chodbu. Teprve když s dutým třesknutím zapadly dveře z hrubě tesaných trámů, rozplakal se i on.

Pluhův syn Ondřej z Rabštejna se vztyčil v sedle a pátravě se rozhlížel. Někde musel odbočit špatně, protože tohle údolí neznal. Otočil se na dva ozbrojence v pláštích s erbem jeho otce. Původně si nechtěl vzít doprovod. Byl mladý, silný a věděl, že s mečem to umí náramně. Tak čeho by se měl bát? Ale teď byl rád, že s ním otec dva muže poslal. Cítil nebezpečí, jenže nedokázal určit, co by mu mohlo v téhle tiché krajině hrozit. Byl na panství svého otce.

„Kokeši, k čertu, víš, kde vlastně jsme?“ vztekle houkl na ramenatého vojáka s nazrzlým vousem.

„Řekl bych, že jsme od řeky odbočili příliš brzy,“ vysvětloval Kokeš trochu polekaně. Bál se mladého pána. Starý Pluh z Rabštejna byl přísný, ale spravedlivý. Tahle vlastnost jeho synovi chyběla.

„Jste tupé hlavy! Vy byste zabloudili snad i v hradní kuchyni,“ rozčiloval se Ondřej z Rabštejna. „Jak můžete ztratit cestu? Tady! Vrátíme se ke Střele. Potrestám vás až doma.“

Kokeš lhostejně pokrčil rameny. Co mohl dělat? Jejich malou výpravu vedl Ondřej. To on odbočil špatně. V údolí někdo vyměnil značení. Na rozcestí, kde se odbočovalo k Rabštejnu, stával modře natřený sloup s prastarou soškou, vyřezanou ze dřeva prolezlého červotočem. Nikdo netušil, koho představovala, ale každý poutník tohle místo znal. Někdo si zřejmě udělal hloupou legraci a sloup přemístil. V lese to vypadá všude stejně. Jak měli poznat, že označená stezka je špatná?

„Možná nebude tak zle,“ uvážlivě nadhodil druhý voják, hubený muž s nepatrným hrbem. „Mám dojem, že tohle údolí znám. Určitě jsem tu už byl. Pokud se u těch smrků dáme doprava, dostaneme se na návrší před Rabštejnem také. A nebudeme se muset vracet k řece.“

„A co když ne? Co když zabloudíme ještě víc?“ rozčiloval se Ondřej z Rabštejna. Obličej mu zrudl a zajíkl se vzteky. V návalu hněvu tasil meč a ohnal se po drobném vojákovi s hrbem. Jejich koně stáli daleko od sebe, takže zasáhnout ho v žádném případě nemohl. Ostří zasvištělo naprázdno vzduchem. Ondřej si jen potřeboval vylít vztek.

Jenže drobný voják vykřikl bolestí a zřítil se do mechu a starého jehličí. Ondřej z Rabštejna překvapeně polkl a rozpačitě chtěl meč schovat zpátky do pochvy, ale neudělal to. V hustém křoví napravo uslyšel křik a lámání větví. Pak vzduchem zasvištěl kámen. Ondřejovu hlavu chránila přilba, takže kámen se svezl po chrániči nosu a udeřil ho do tváře. I když to bolelo, nebylo to nebezpečné. Ondřej z Rabštejna sebou polekaně trhl a meč mu vyklouzl z ruky.

Koutkem oka si všiml, že hrbatý voják se svíjí na zemi bolestí a snaží se vytrhnout z ramene šíp. Kokeš s kopím v ruce právě otáčel koně, aby zaútočil na nepřítele v křoví. V tu chvíli vyběhli z lesa na opačné straně cesty dva maskovaní lupiči, kteří se ukrývali za stromy. Jeden měl na sobě odřenou halenu z hrubě vydělané kůže a v ruce třímal mohutný kyj. Druhý byl oblečený ve špinavé plátěné haleně a modré suknici. Kolem sebe mával starodávným mečem, jehož ostří bylo na několika místech zrezivělé.

Kokeš nestačil obrátit koně proti novým útočníkům. Jen se ohnal kopím, jenže to nemohlo stačit. Maskovaný lupič v kožené haleně obratně uhnul, zezadu přiskočil ke koni a Kokeše srazil kyjem. Voják dopadl s těžkým žuchnutím na cestu. Protože to byl pořádný chlap a měl štěstí, nijak zvlášť si neublížil. Bleskurychle se pokusil postavit na nohy, ale muž s rezavým mečem ho kopnutím znovu srazil na zem. Vzápětí Kokeš obdržel ještě jednu ránu kyjem. Vyrazila mu dech, a než se stačil sebrat, útočník v plátěné haleně ho naplocho udeřil mečem do spánku. Kokeš sebou trhl a ztratil vědomí.

Z křoví zatím vyběhl maskovaný tlustý chlap v potrhané drátěné košili. V ruce výhrůžně držel tesák. Chytil koně za uzdu a špičku zbraně položil na Ondřejova prsa. „Meč jsi ztratil,“ řekl a nesnažil se skrývat posměch. „Nejvyšší čas vzdát se. Nemyslíš?“

„Co po mně chcete?“ koktal Ondřej z Rabštejna bledý strachy.

„To záleží na tobě. Jestli budeš dělat potíže, zabijeme tě. Pokud budeš poslouchat, dovolíme tvému otci, aby nám zaplatil výkupné. Rozumíš?“

Ondřej z Rabštejna si uvědomil, že jeho život zatím ohrožen není. Útočníci by si nedávali práci s maskováním, kdyby ho chtěli zabít. Muž s tesákem ostatně potvrdil, že jim jde o výkupné. Úlek se změnil ve vztek. Takhle ho už dlouho nikdo neponížil. Byl přece rytíř a něco takového si nemohl nechat líbit. Nohama se zapřel ve třmenech, trhl uzdou a pokusil se postavit koně na zadní. To byla jediná možnost, jak se zbavit muže s tesákem. Útočník v drátěné košili měl na vybranou. Buď musel mladíka v sedle probodnout, nebo rychle uskočit. Jenže se nedokázal rozhodnout včas.

Ondřejův kůň se nevzepjal vysoko, ale stačilo to. Útočník s tesákem ztratil rovnováhu a klopýtl o kořen. Na poslední chvíli chtěl uskočit, ale svalil se do mechu. Vzápětí koňské kopyto dopadlo na jeho pravou nohu. Ozval se nepříjemný zvuk praskajících kostí a skoro nelidský řev zraněného muže.

Když zbylí dva lupiči viděli, co se druhovi stalo, sprostě zakleli a vrhli se mu na pomoc. Muž v plátěné haleně vrazil rezavý meč do koňského břicha a druhý srazil Ondřeje z Rabštejna kyjem ze sedla. Ondřej však ještě stačil vytáhnout nohy ze třmenů. Jakmile dopadl na zem, rychle se odkutálel stranou z dosahu kopyt umírajícího zvířete. Přitom se šťastnou náhodou dostal k meči, který mu před chvílí vypadl z ruky. Pokusil se ho zvednout, ale než to stačil udělat, ruku mu přimáčkla k zemi noha ve hnědé škorni. Muž s mečem, jehož rezavé ostří bylo zalité rudou koňskou krví, vztekle řval: „Ani se nehni, nebo chcípneš!“ Špičku meče opřel Ondřejovi z Rabštejna o hrdlo a při tom ho lehce zranil.

„Zab toho hajzla,“ kvílel tlustý muž s rozdrcenou nohou. Plazil se ke křoví, odkud před chvílí vyběhl. V trávě za sebou nechával krvavou stopu. Měl nakonec ještě štěstí, protože umírající kůň se svalil na opačnou stranu. Bolestivě ržál, ale jeho skelné oči prozrazovaly, že svůj zápas o život již prohrál.

„Za mrtvého nám nikdo nic nedá,“ připomněl věcně útočník s kyjem. Došel k hrbatému vojákovi, jemuž se zatím podařilo vytrhnout šíp z ramene. Klekl si a spoutal ho řemenem.

„Ježíši, to je bolest,“ naříkal zraněný tlustý lupič v drátěné košili a pokoušel se zastavit krvácení. Muž s rezavým mečem si jeho naříkání nevšímal. Odvázal silný konopný provaz, který měl kolem pasu, sklonil se a spoutal i Ondřeje z Rabštejna.

Přesně ve chvíli, kdy svou práci dokončil, se v ohybu cesty objevil Martin ze Stvolna. Na zlomek vteřiny zastavil, pak tasil meč a ostruhami pobídl koně do cvalu.

„Je tu ještě jeden,“ vykřikl varovně útočník s kyjem. Za uzdu popadl koně, na němž původně jel voják s hrbem. Doběhl ke zraněnému druhovi a pomohl mu do sedla. Vyšvihl se za něj, aby ho podepíral, neboť lupič s rozdrceným kolenem nebyl schopen jet sám.

Martin ze Stvolna seskočil z koně a uzdu přehodil přes větev nejbližšího stromu. Meč popadl oběma rukama, napřáhl ho před sebe a vrhl se na zbylého lupiče. Muž s rezavým mečem se mu sice postavil, ale jen proto, aby ho na chvíli zdržel. Bylo zřejmé, že i on myslí především na útěk.

Ostří mečů se s kovovým zaskřípěním srazila. Martin ze Stvolna se s obavami ohlédl, kde jsou zbylí útočníci. Toho lupič využil a lehce ho sekl do levého ramene. Ostří rezavého meče roztrhlo koženou kazajku a rozřízlo kůži. I když okamžitě vytryskla krev, zranění nebylo nebezpečné.

Martin ze Stvolna hněvivě zaklel a vrhl se znovu do boje. Snadno maskovaného muže zatlačil do obrany. Zápasili jen chvíli. Jakmile kůň s lupičovými druhy zmizel v ohybu cesty, obrátil se útočník do nejhustšího křoví. Pronásledovat ho byl čirý nesmysl.

Martin ze Stvolna se zapotácel a meč mu vypadl z ruky. Sípavě oddechoval, na čele se mu perlily kapky potu. Těžce padl na kolena, tasil dýku a přeřezal pouta na Ondřejových rukách. Chtěl ještě něco říci, ale nebylo mu rozumět. Pak se zvrátil dozadu a omdlel.

2.

„Tohle jsme si nedojednali,“ rozčiloval se vysoký tlustý muž v potrhané drátěné košili. Opíral se o dřevěné berle, levou nohu měl pokrčenou a pevně staženou dvěma dřevěnými, hrubě otesanými dlahami. Měl rozseknuté obočí a ve tváři pod okem modřinu. „Skoro jsem tam vypustil duši!“

„Protože jsi pitomec, Krtino,“ opáčil lhostejně Petr ze Stvolna. Seděl u stolu ve špatně osvětlené místnosti své tvrze. Nebyl tak vysoký jako jeho host. Pružné šlachovité tělo však varovalo, že by nebylo radno s ním žertovat, i když už nebyl nejmladší. Mohutné vousy na bradě i zbytky vlasů kolem uší měl prošedivělé a kolem očí hluboké vrásky.

„Jaký pitomec?“ rozčiloval se zraněný muž. Pajdavě došel k lavici, jež stála u stěny sroubené z masivních trámů. Těžce se na ni svalil, až dřevo zapraskalo. Berle si opřel vedle sebe.

Petr ze Stvolna se nespokojeně zamračil. „Když už někoho přepadnu ze zálohy, tak se nenechám takhle pomlátit. To dá rozum! Dopadli jste jako nezkušená štěňata,“ řekl shovívavě a napil se ze džbánu, který stál před ním na stole.

„Ondřej z Rabštejna měl být sám,“ protestoval uraženě zraněný muž. Ve skutečnosti se jmenoval Kryštof a pracoval v lese jako uhlíř. Krtina byla jen přezdívka.

„Proto jsi měl s sebou syny, kdyby náhodou nebyl sám. Tak co se rozčiluješ?“

„Vašeho syna jsme zranili přesně podle dohody. Lehčeji už to nešlo.“

„Ještě abyste ho zranili opravdu! Kůži bych z tebe sedřel.“

„To všechno je moc hezké, jenže já mám v noze rozdrcené kosti. Možná už nebudu nikdy chodit,“ žaloval uhlíř Kryštof.

„A co já s tím?“

„Za přepadení jste mi slíbil kopu grošů. Já si ale myslím, že si zasloužím kop nejméně pět. Už kvůli noze. A taky proto, že pan Ondřej měl ozbrojený doprovod. Moji synové si to myslí rovněž.“

Petr ze Stvolna vyskočil a udeřil pěstí do stolu, až džbán s pivem poskočil a div nespadl na podlahu z udusané hlíny. Začal křičet: „To je nestoudnost!“

„Možná by mi Pluh z Rabštejna zaplatil víc, kdybych mu prozradil, jak to bylo doopravdy. Že jste mne najal, aby váš syn mohl zachránit jeho Ondřeje,“ vztekle nadhodil zraněný uhlíř. Do ruky polekaně uchopil jednu ze svých berlí, protože se Petr ze Stvolna blížil s hrozivým výrazem ve tváři.

Starý zeman se však zastavil a pohrdavě se ušklíbl: „Chceš vydírat? Pán z Rabštejna tě nechá bez řečí oběsit, tím si můžeš být jistý.“

„Jak to můžete vědět? Stejně je lepší viset než umřít hlady. Jak se s rozdrcenou nohou v lese uživím?“

„Pět kop je spousta peněz,“ uvažoval Petr z Rabštejna a vrátil se ke stolu. „I dvě by ti měly za tak mizernou práci stačit.“

„Mizernou? Copak váš syn nezachránil Ondřeje z Rabštejna? Čeká ho tučná odměna. Vzhledem k mému zatracenému zranění nikoho ani ve snu nenapadne, že to celé bylo divadlo. Pokud ovšem já a mí synové budeme mlčet.“

„Dobře,“ přikývl po chvíli uvažování Petr ze Stvolna. „Neměl bys za věrné služby utrpět škodu. Peníze ti ale nedám. Jednoduše proto, že je sám nemám. Kde bych vzal pět kop? Ve mlýně dole na potoce pracuje Diviš. Sám víš, že je to opilec. Budeš dělat mlynáře místo něj. Tam budeš mít slušné živobytí i s chromou nohou. Navíc dostaneš tu slíbenou kopu grošů. Ale ani o měďák víc!“

„Pokud potvrdíte, že má rodina bude ten mlýn držet dědičně, souhlasím,“ přikývl skoro bez přemýšlení Kryštof.

„Vždycky jsi mi věrně sloužil,“ uvažoval Petr ze Stvolna. „Mlýn je tvůj, ovšem pod podmínkou, že budeš řádně odvádět všechny platy.“

„Můžete se spolehnout!“ odpověděl Kryštof. Pak se opřel o berle a těžce vstal. Vybelhal se na dvůr, kde ho čekali synové. Jeden v kožené kazajce a druhý v plátěné, neuvěřitelně špinavé haleně, teď navíc trochu potřísněné krví.

Bolest určitě stála za to. Zranění nebylo ve skutečnosti zlé a kořenářka znala hojivé byliny. Slíbila, že bude chodit, ani ránu prý nebude cítit. Když sem šel, ani ve snu ho nenapadlo, že by mohl dostat mlýn. Takové štěstí!

Petr ze Stvolna se zamračeně díval na dveře z hrubých prken a uvažoval. Kryštof toho věděl příliš a začal být drzý. Však se najde příležitost, jak se ho zbavit.

„Co se stalo?“ uslyšel za sebou hluboký hlas. Otočil se a uviděl svého staršího syna. Albrecht ze Stvolna se podobal svému otci. Nebyl tak vysoký jako mladší Martin. Měl zavalitější postavu a hrubší rysy ve tváři. Vousy si upravoval podobně jako otec, jen s tím rozdílem, že je měl husté a černé jako smůla.

„Krtina dělal potíže,“ žaloval šedovlasý zeman. „Musel jsem mu slíbit mlýn. Ale přepadení se chválabohu povedlo. Ráno přišel posel z rabštejnského hradu. Prý se nemáme obávat, Martina si tam nechají, dokud se neuzdraví. Navíc mi pan Pluh nařídil, abych přijel v neděli na mši a zůstal na oběd.“

„A kdo to všechno vymyslel?“ pyšně se nafoukl Albrecht.

„Ještě nemáme vyhráno,“ řekl starý zeman a zbožně se pokřižoval. „Dej Bůh, ať se nic nezhatí.“

„To by musela být pekelná smůla. Večer se budu za svého bratra modlit.“

„Jsi dobrý syn,“ usmál se laskavě Petr ze Stvolna. „Co je Martinovi platné, že umí latinsky? Pergamenem ještě nikdo nepřítele v boji nezabil! Bál jsem se, aby zápas s Krtinou vůbec zvládl.“

„Martin to s mečem v ruce umí. Není už dítě. Pokud latinsky čte a píše, ještě to neznamená, že je horší než já. Nakonec ho třeba ty latinské nesmysly uživí. Jsem mu vděčný, že opustí tvrz. Jinde mladší sourozenci tak rozumní nebývají.“

„To je pravda,“ přikývl šedovlasý zeman. „Vlastně jsem vás oba vychoval dobře.“

Zachráněný Ondřej z Rabštejna nedal jinak, než aby zraněného Martina ze Stvolna uložili do jeho komnaty. „Zatím budu spát s otcem,“ říkal laskavě jako někdo, kdo se vzdává veškerého majetku. „Vždyť mi zachránil život a přitom div nepřišel o svůj!“

Rabštejnský lékárník ošetřil Martinovo rozseknuté rameno a dal mu vypít odvar z utišujících bylin. „Bude spát až do rána,“ řekl tiše a během hovoru si dvěma prsty třel kořen nosu. Pluh z Rabštejna tohle gesto nesnášel, ale uznával, že jinak je lékárník Norbert skvělý ranhojič. Proto se jen zamračil.

Vedle drobného a vychrtlého lékárníka vypadal Pluh z Rabštejna jako obr. I když věkem překročil čtyřicítku, pohyboval se s lehkostí mladíka. Rytířem byl znamenitým, snad proto si ho Jan Lucemburský tak oblíbil. Vychrtlí lidé neměli v družině českého krále místo. Pluh z Rabštejna však měl i jiné přednosti. Z jeho pohybů vyzařovalo zvláštní kouzlo, jímž si uměl naklonit ty, na nichž mu záleželo.

Lékárník postřehl rozladění ve tváři svého pána. Pochopil hned, nechal nos nosem a provinile připažil. Chvatně vysvětloval: „Meč zasáhl toho mladíka naštěstí jenom lehce a neporanil kost. Bojím se však, že se do rány dostalo zlé povětří. Je totiž zarudlá a horká. To není dobré znamení. Přiložil jsem mast ze řebříčku, heřmánku a jitrocele. Ta by měla jed z rány vytáhnout. Hrbatý Janek to přežije také. Jemu bude trvat déle, než se uzdraví, protože šíp pronikl hluboko do masa. Ale myslím, že i jeho Bůh zachová při životě.“

„O večerních nešporách nechám sloužit krátkou mši za oba,“ přikývl Pluh z Rabštejna a gestem ruky vykázal lékárníka ze síně.

Martin ze Stvolna se probudil následujícího dne záhy, teprve svítalo. Cítil by se skvěle, kdyby ho rána tak nepálila. Občas v ní zatrnulo a svaly v rameni samovolně poškubávaly. Otec, který byl v boji zraněný několikrát, ho varoval, že takhle nějak to bude během prvních dnů vypadat. Proto se neznepokojoval. Vstal, protáhl se a do noční nádoby, jež stála u lože, vyprázdnil měchýř. Pak otevřel okno a její obsah vylil ven. Zhluboka se nadechl a spokojeně se rozhlížel po krajině.

Rabštejn stál na ostrohu nad hlubokým údolím, jímž se vinula řeka Střela. Pluh z Rabštejna si postavil pevný hrad. Kamenný patrový palác s vysokou válcovitou věží, dvojitým pásem hradeb a padacím mostem přes příkop vysekaný ve skále. Proti tomuhle hradu vypadala Martinova rodná tvrz jako chalupa bezzemka.

Otec měl pravdu, když tvrdil, že se rodinný majetek dělit nedá. Tvrz Stvolno byla už takhle chudá. Proto mohla mít jenom jednoho pána. Martin byl mladší, ale nikdy si na své postavení nestěžoval. Petr ze Zvířetic ho učil nejen křesťanské pokoře a trpělivosti, ale také mu vysvětlil, jak veliký je svět. V tak velkém světě se určitě najde slušné živobytí i pro něj. Možná lepší než v malé tvrzi, k níž patřila jediná vesnice s dvaceti poddanými, pár lánů polí, kus lesa a jeden rozhrkaný mlýn se stoupou.

Martin zaslechl ve vedlejší místnosti jakési zvuky. Rychle zavřel okenice a vrátil se na lože. Přehodil přes sebe pokrývku a dělal, jako by ještě spal. Zpod přivřených víček sledoval dveře. Pootevřely se a dovnitř vklouzl Ondřej z Rabštejna. Měl na sobě dlouhou košili z hrubého plátna, v ruce nesl zeleně glazovanou hliněnou lahvici. Opatrně za sebou zavřel, zvedl stoličku, jež stála u vyhaslého krbu, a posadil se vedle lůžka.

Martin ze Stvolna otevřel oči a s hraným zmatkem se tiše zeptal: „Kde to jsem?“

„Na nic si nevzpomínáš?“ podivil se Ondřej, odzátkoval lahvici a podal ji Martinovi. „Černá medovina, ale pořádně silná. Napij se, určitě ti vrátí paměť.“

„Medovina spíše vzpomínky krade, než aby je vracela,“ usmál se Martin ze Stvolna a napil se. Skoro se rozkašlal, jak byla silná. „Už vím. Přepadli tě lupiči a já je zahnal. A jeden z těch lotrů mě zranil.“ Rukou si sáhl na obvázané rameno a zkřivil tvář bolestí. To bylo jediné, co nehrál. Na dotek rána bolela jako čert.

„Až na malou drobnost,“ namítl přísně Ondřej z Rabštejna. „Jednoho z těch lupičů jsem poranil já. Zrovna jsem se chystal, že si to vyřídím s těmi zbylými, když jsi přijel ty…“

„To snad ne? Pokud si vzpomínám, ležel jsi spoutaný vedle cesty,“ přerušil ho Martin ze Stvolna. „Neumím si představit, jak by ses s nimi chtěl sám vypořádat.“

„Pamatuješ si víc, než je nutné! Už jsi s někým o tom všem hovořil?“

„Byl jsem v bezvědomí. Pamatuji si, že mne vezli na slámě v nějakém voze, kdosi mi ovázal ránu, pak jsem vypil něco odporného a právě teď jsem se vzbudil.“

„Tak poslouchej,“ nařídil povýšeně Ondřej z Rabštejna a vstal. Rozčileně přecházel po místnosti. „Nikdo se nesmí dozvědět, že mne ti lotři přemohli. Umíš si představit tu ostudu? Já, urozený rytíř, a nechám se spoutat obyčejným pobudou.“

„To si představit umím. Jenže ani já nechci přijít o zaslouženou slávu.“

„Slávu, nebo odměnu?“

„Neměl jsem ještě čas o tom přemýšlet. Ale já po slávě nikdy moc neprahnul.“

„To jsem si myslel,“ přikývl Ondřej z Rabštejna spokojeně, i když nedokázal zakrýt ve svém hlase stín pohrdání. „Kolik?“

„Nejsem kupec,“ odsekl Martin ze Stvolna. Protože se mu nezdálo vhodné stále ležet, spustil nohy na podlahu a posadil se. „Nechci peníze, nezachránil jsem tě z vypočítavosti. Jestliže však Bůh dopustil, abychom se potkali, rád bych, aby naše další cesta byla společná.“

„Jak to myslíš?“ zamračil se Ondřej z Rabštejna, zvedl lahvici s medovinou a žíznivě se napil. I když bylo ještě brzy ráno, v komnatě panovalo vedro a dusno.

„Říká se, že máš odjet do Paříže. Ty a ještě další urození mladíci, abyste dělali společnost synovi našeho krále. Jan Lucemburský pánům nevěří, proto vychovávají následníka trůnu v cizině.“

„Ano, je to ostuda před celým křesťanským světem. Král by nikdy neměl být cizincem. Škoda, že Přemyslovci vymřeli. A to ještě nevíš, že králova syna Václava ve Francii přejmenovali na Karla. Jako by starobylé knížecí jméno Václav bylo špatné! Umíš si představit, že by na český trůn měl někdy zasednout nějaký Karel?“

„Přesto tvůj otec králi Janovi věrně slouží,“ rozhodil Martin ze Stvolna ruce v bezmocném gestu, jako by sám chtěl omluvit, co Pluh z Rabštejna dělá.

„Do toho ti nic není. Mluv jasně! Co vlastně chceš?“

„Chci jet s tebou do Paříže.“

„Nemůžeš dělat společnost královskému synovi! Schopnější soukeník ve městě u zemské stezky je bohatší než tvůj otec,“ rezolutně zavrtěl hlavou Ondřej z Rabštejna. Vrátil se k loži a posadil se na nízkou stoličku.

„Takovou čest nechám zámožnějším,“ ušklíbl se Martin ze Stvolna. „Mě králův syn nezajímá. Ale v Paříži lze studovat teologii. Tamní univerzita je nejlepší v křesťanském světě. Chci se stát jejím studentem. Proto bych rád jel s tebou. Mohu ti sloužit jako panoš. Stačí, když budu mít střechu nad hlavou a pár grošů na jídlo. Víc nechci. Tvůj otec bude souhlasit, vždyť jsem ti zachránil život. A ty si nebudeš přát nic jiného, než mou společnost. Pak totiž budeš mít jistotu, že včerejší bitku vylíčím přesně, jak si přeješ. To je poctivý obchod, nemyslíš?“

„Obchod je poctivý, to jistě. Že bych ale toužil starat se o tebe v Paříži, to mne zrovna štěstím nenaplňuje.“

„Až tě zase někdo spoutá řemenem, oceníš mou přítomnost,“ odpověděl s laskavým výrazem ve tváři Martin ze Stvolna. Ondřej z Rabštejna se mračil, protože se nemohl zbavit dojmu, že ten mladík na lůžku je drzý. A ještě si z něho utahuje.

Chvíli přemýšlel a pak zabručel: „Tak dohodnuto! Nějak to snad vydržím. Ale… myslíš to vážně? Ty chceš opravdu studovat? K čemu ti to bude?“

„Třeba bych se jednou mohl stát biskupem.“

„To není špatný nápad,“ zamyslel se Ondřej z Rabštejna, protože měl dojem, že mu konečně rozumí. „Ty vlastně vůbec nejsi hlupák. Biskupové mají snadný život.“

3.

Petr ze Stvolna, oblečený do svých nejlepších šatů ze zeleného sukna s odřenými stříbrnými přezkami, klečel na zemi před křeslem Pluha z Rabštejna. Jako jeho man mu musel nejen sloužit, ale rovněž prokazovat náležitou úctu. Věděl dobře, že ta chvíle na kolenou za tvrz stojí.

Prudké letní slunce vrhalo do komnaty třemi velikými okny kužely světla, které na hnědorudých dlaždicích kreslily zlatavé ovály. Stvolenský zeman si schválně vybral místo trochu stranou, kam slunce nedosahovalo. Byla to sice hloupost, ale měl pocit, že v šeru se na kolenou klečí svobodněji.

Pluh z Rabštejna přijal povinný hold, pak se přátelsky usmál, vstal a došel ke klečícímu zemanovi. Podal mu ruku na znamení, že může vstát. Objal ho, jako by to byl dávný přítel. Pánovitým gestem přivolal sluhu se dvěma poháry rudého uherského vína a připili si.

„Vážím si tě, protože jsi statečný rytíř. Tvoji synové jsou po tobě. Pamatuji je ještě jako malé děti. Jak ten čas letí!“

„To jistě, urozený pane,“ sklopil Petr ze Stvolna zmateně hlavu. Takové přijetí se mu nelíbilo. Znal dobře Pluha z Rabštejna a věděl, že nikdy neplýtvá laskavými slovy nadarmo. V duchu se dokonce polekal, zda se nějak nedozvěděl, jak to s přepadením bylo ve skutečnosti.

„Martin zachránil život mému synovi,“ pokračoval pán z Rabštejna. „Podle tradice ti tedy náleží odměna. Navíc tvého syna ti lotři zranili. Rána do ramene není hluboká a zdálo se, že se snadno zahojí. Ošklivě se ale zanítila a obávám se, aby si Bůh nakonec jeho duši přece jen nepovolal k sobě. Musíme se za jeho uzdravení modlit a doufat.“

Petr ze Stvolna stiskl rty a rukou si bezděčně hladil prošedivělé vousy. Martina mu bylo líto, ale trochu se uklidnil, protože pochopil, proč je Pluh z Rabštejna tak laskavý. Kdyby jeho syn zemřel, musel by mu zaplatit vysokou pokutu za prolitou krev. Zločin se stal na jeho panství a Martin by položil život za záchranu jeho Ondřeje. I když měl svého syna docela rád, jeho smrtí by naplnil prázdnou pokladnici. To mu vůbec nebylo proti mysli.

„Tvůj syn vyjádřil opravdu zvláštní přání. I to svědčí o ušlechtilosti jeho duše,“ pokračoval po chvíli ticha Pluh z Rabštejna. Se spokojeným mlasknutím dopil víno a pohár postavil na římsu krbu. „Chtěl by doprovodit mého syna do Francie, aby se stal studentem vysokého učení. Protože vím, že ty mu takové přání splnit nemůžeš, slíbil jsem, že všechno zařídím. Pokud ho ovšem Bůh zachová při životě.“

„To je neobyčejně šlechetné,“ přikývl spokojeně Petr ze Stvolna. Pluh z Rabštejna si ho však nevšímal a pokračoval dál.

„Jistě však uznáš, že se za žádnou službu neplatí dvakrát. Proto jsem nechal připravit listinu, v níž se zavazuji umožnit mu studovat. Jako Martinův otec tuhle listinu stvrdíš pečetí.“

„A pokud by si Bůh přece jen povolal jeho duši k sobě?“

„Jestliže by se to k mé veliké lítosti stalo, peníze se vrátí do mé pokladnice.“

Stvolenský zeman rozvážně přikyvoval. Takhle šikovně si to Pluh z Rabštejna vymyslel. Kdo ví, jak to bylo ve skutečnosti se zanícením rány na Martinově rameni. Kdo by mohl Pluha z Rabštejna obvinit, pokud by jeho syn zemřel? Jenže copak mohl takovou nabídku nepřijmout? Klidně odvětil: „Věřím, že Bůh mého syna uzdraví. Už proto, že se chce stát jeho služebníkem. Doma se každý člověk léčí lépe. Pošlu vůz a…“

„Martin by cestu do Stvolna nepřežil,“ rezolutně ho zarazil Pluh z Rabštejna. „Zůstane tady. Mám školeného ranhojiče a kaplan má nařízeno modlit se třikrát denně za jeho uzdravení. Víc se dělat nedá. Domů se vrátí, až se jeho stav zlepší. Do té doby zůstane na Rabštejně.“

„Jak si přejete,“ zabručel Petr ze Stvolna a vztekle dopil pohár. „Stvrdím tu listinu, podívám se na syna a pojedu domů. Budou žně, mám ještě práci.“

I přes trochu neobvyklou starost o úrodu obilí se Petr ze Stvolna zdržel na Rabštejně skoro do večera. Sám si osedlal koně a Pluh z Rabštejna ho doprovodil až na nádvoří, aby zdůraznil, že si ho váží. Jakmile projel bránou, zamířil pán z Rabštejna zpět do paláce. Ale zastavil ho lékárník Norbert. Mračil se, nervózně trhal pravým ramenem a něco si pro sebe bručel.

„Odpusťte, musím si stěžovat. I když je mi to mimořádně nepříjemné,“ řekl, když se chvatně a velice nedbale uklonil.

„Co tě tak rozzlobilo?“ pobaveně se usmál Pluh z Rabštejna. Věděl, že jeho lékárník se vzteká pro každou maličkost, a zvykl si nepřikládat tomu žádný význam.

„Jde o Martina ze Stvolna,“ vysvětloval drobný mužík a prsty si začal mnout kořen nosu. „Vaše žena, urozená paní Milada, mne vyhnala.“

„Co se vlastně stalo? A přestaň se tahat za nos!“ okřikl ho znechuceně.

„Prý se bude o toho mladíka starat sama,“ žaloval lékárník a poslušně připažil. Stál teď rovně a toporně jako svíce před oltářem. „Urozená paní Milada mne dokonce obvinila, že ho léčím nedbale. A to řekla prosím mně, který navštěvoval vysoké učení v Padově a studoval medicínu podle spisů Hippokratových!“

„Má žena je citlivá duše,“ přikývl Pluh z Rabštejna. Protože bylo na nádvoří šero, unikl mu trochu ironický pohled rabštejnského lékárníka.

„Každého léčím svědomitě,“ odsekl drobný mužík upjatě a pěstí se udeřil do hubeného hrudníku.

„Proč se ta rána tak ošklivě zanítila?“ vyzvídal k lékárníkově nespokojenosti Pluh z Rabštejna.

„Někdy si prostě Bůh přeje něco jiného, než bych chtěl udělat já, jehož umění je ovšem ve srovnání s jeho vůlí titěrné a bezvýznamné. Medicína neumí nic víc, než pomoci boží vůli. Změnit ji ale nedokáže.“

„Pokud ti rozumím, mohl jsi ho léčit různými způsoby. Možná i jinak, a třeba lépe. Co když má moje žena pravdu? Ať se o něho zatím stará ona.“

Lékárník se uklonil a zlostně stiskl drobné pěsti. Věděl, že Martin ze Stvolna bude mít už brzy to nejhorší za sebou. Ještě den nebo dva ho budou trápit vysoké horečky, ale rána vyhnisala a všechno nečisté z těla odešlo. Jenže zásluhy za jeho uzdravení připadnou urozené paní Miladě z Rabštejna.

Na rozdíl od svého pána se však nedomníval, že by její starost o Martinovo zdraví pramenila pouze z křesťanské lásky. Znal ji, neboť s ní žil na Rabštejně už dlouho.

Povinností lékaře bylo chránit různá tajemství stejně, jako by byl zpovědník. Existovaly pravdy, které se vyslovit nedaly. Třeba o manželkách pánů, jimž během života sloužil. Povzdechl si a zamířil do své komory vedle čeledníku. Krásně to tam vonělo sušenými bylinami. Musel ještě připravit dávku hojivé masti.

Ta noc, kdy Milada z Rabštejna začala s ošetřováním, byla pro Martina ze Stvolna nejhorší. Už odpoledne, kdy ho navštívil otec, měl vysokou teplotu. Večer ale horečka ještě stoupla, chvílemi se potil, chvílemi se třásl zimou. Jako v podivném snu vnímal, co se děje kolem, ale nedokázal už ani odpovídat na otázky. Byl slabý, svět se s ním točil a tělo měl tak těžké, že se nedokázal pohnout.

Uvědomil si, že od jeho lože zmizel hubený lékárník. Místo něj tu seděla urozená paní Milada. Hledal odpověď na otázku, proč ta změna. Bylo to dobré, nebo špatné znamení? Ale nedokázal už ani přemýšlet. Toužil po jediném. Potřeboval pít. Rameno ho bolelo, jako by mu ho kat pálil v ohni.

V noci začal ztrácet vědomí a před očima se mu míhaly podivné výjevy. V některých poznával scény ze svého mládí, jiné ale byly cizí, znepokojivé a děsivé. Strašliví démoni hráli na píšťaly z provrtaných lidských kostí, odporné stařeny se nahé koupaly v jezírku plném krve, rytíři v černé zbroji cválali plání, na níž ležela těla mužů, a kopyta jejich koní rvala lidské vnitřnosti.

Občas, když se mu vědomí vrátilo, cítil, že ho jemné ženské ruce balí do plátna, namočeného ve studené vodě. V ústech cítil divnou trpkou pachuť. Nedokázal poznat, co mu přidávala do vody. Ale i kdyby to měl být smrtelný jed, napil by se. Rty měl rozpraskané a naběhlým jazykem skoro nemohl pohnout.

Pak se mu zdálo, že není na lůžku sám. Natáhl ruku a cosi nahmatal. Vzápětí ho však přemohl spánek, který neměl daleko k bezvědomí. Neuměl odhadnout, jak dlouho spal. Když otevřel oči, cítil, že se mu trochu ulevilo. Byla noc a ložnici matně osvětlovala jediná dohořívající louč v kovovém držáku na stěně. Pocit, že není na lůžku sám, nebyl sen. Vedle něj ležela Milada z Rabštejna. Byla bez šatů a tiskla ho na své nahé tělo.

„Budeš žít,“ řekla něžně a pohladila ho po hlavě, když si všimla, že se probudil.

Martina nijak nepřekvapilo, že ho objímá. V její náruči mu bylo krásně a cítil se v bezpečí a šťastný. Po vší té hrůze, která ho v horečnatých snech pronásledovala, mu vracela klid. Neobratně natáhl ruku a položil ji na Miladino nahé břicho. Rukou pomalu mířil k půvabné tváři, jako by se chtěl přesvědčit, že to opravdu není sen. Současně ucítil na svém těle její dlaň. V tu chvíli věděl s jistotou, že neumře. Chtěl něco říci, ale zmocnila se ho malátná ospalost. Znovu usnul, ale tentokrát ho už nepronásledovaly hrůzné vidiny. Hluboký spánek vracel jeho vyčerpanému tělu sílu.

Když se probudil, byl jasný den. Muselo být už po poledni, protože sluneční paprsky pronikaly oknem až ke dveřím, jak se slunce sklánělo k obzoru. Na stolici vedle lože seděla paní Milada, měla unavenou tvář a kolem očí vrásky. Opírala se zády o stěnu a dřímala. Ale hned, jak se pohnul, otevřela oči a usmála se.

Martin ze Stvolna se opatrně vztyčil. Tiše si ji prohlížel. Měla na sobě prostý hnědý šat, stažený stříbrným pásem. Její hlavu halila brokátová rouška a na krku visel drobný zlatý křížek s mléčnými opály. Jemu se ale před očima stále míhalo její nahé tělo osvětlené dohasínající loučí. V horečce ho ovšem pronásledovaly nejrůznější vidiny, takže si vůbec nebyl jistý, co byla fantazie a co se opravdu stalo.

Rozpačitě řekl: „Měl jsem zvláštní sen.“ Přitom se upřeně díval do jejího kulatého obličeje. Nebyla vysloveně krásná, ale určitě dokázala upoutat. Silné rty jí dávaly nádech smyslnosti, jinak však působila přísně. Nejzajímavější na ní byly oči. Měly odstín neurčitě modrozelené barvy a lemoval je vějíř velkých řas. Miladě z Rabštejna bylo mezi třiceti a čtyřiceti lety, ale kdo ji neznal, hádal by méně.

Tiše přikývla. „To se stává, Martine. V horečce se člověku honí hlavou nejrůznější hlouposti. Jsem šťastná, že to takhle dopadlo. Už jsi mimo nebezpečí.“

„Ve snu jsem viděl vás,“ nedal se. Jistý si nebyl, ale ta vzpomínka byla příliš živá. Stále cítil mazlivé doteky.

„Sen není skutečnost,“ řekla přísně a pohrozila mu prstem. Pak se usmála a v očích se jí mihl rozpustilý záblesk. „Doufám ale, že jsem se ti v tom snu líbila.“

„Objímala jste mne a byla krásná jako světice. Neměla jste na sobě žádné šaty. Hladila jste mne a najednou se mi udělalo lépe,“ opáčil odvážně. Milada měla pravdu, za své sny přece nemohl. Jenže teď už si byl skoro jistý, že to sen nebyl.

„Hlavně, že tě Bůh zachoval při životě,“ odpověděla a její hlas zněl opět přísně. „Měl bys teď co nejvíce spát. Pokud to půjde, ať se ti nezdají podobné hlouposti.“

Trochu zklamaně přikývl. Nikdy předtím by ho nenapadlo myslet na starší ženu, navíc vdanou. Teď mu přišlo líto, že mu vzpomínky rozmlouvá.

Milada z Rabštejna vstala, sklonila se a mateřsky ho políbila na čelo. „Půjdu si lehnout, potřebuji se také trochu vyspat. Celou noc jsem nezamhouřila oči. Dal jsi mi zabrat. Teď už se o tebe služebnictvo postará.“

Martin ze Stvolna byl zmatený. Mlčky sledoval, jak odchází. Ani jednou se neohlédla.

4.

Lékárník Norbert se naparoval jako páv. Jeho pacient se skoro zázračně uzdravil. Před několika dny umíral a dneska byl zdravý, že byl problém udržet ho na lůžku.

„Zdejší byliny mají mimořádnou sílu. Je ovšem třeba vědět, kdy se trhají. V tom je největší tajemství lékařského umění,“ vysvětloval pyšně. „Pro některé byliny je nejlepší noc před svatým Janem, na jiné se musí večer před svatou Maří Magdalenou. Kdybyste ale chtěl, urozený pane…“

„Zadrž,“ přerušil ho Pluh z Rabštejna. „Sám jsi řekl, že to je tajné umění. Tak ho nevyzrazuj nepovolaným uším. Jsem rád, že se Martin ze Stvolna uzdravil.“

Hubený lékárník nespokojeně polkl a chtěl protestovat, že tohle tajemství prozradit může, ale netroufl si. Měl pocit, že jeho výklad pána z Rabštejna příliš nezajímá. Byla to škoda, jak jinak mohl dokázat, kolik toho umí? Zvláště když Martin ze Stvolna byl po delší době první pacient, který mu na hnisavý zánět nezemřel.

„Zasloužíš odměnu,“ podotkl Ondřej z Rabštejna. „Smířil jsem se s tím, že mne Martin ze Stvolna bude provázet.“

Tohle prohlášení drobného lékárníka potěšilo víc, než kdyby mohl o svém umění přednášet celý večer. Vstal a obřadně se uklonil. Pak se zase posadil a s potěšením sledoval závistivé pohledy služebníků, kteří během slavnostní večeře seděli u vedlejšího stolu.

„Ať už Martin ze Stvolna do Paříže pojede nebo ne, budu mít o tebe strach,“ řekla Milada z Rabštejna a uchopila svého syna pevně za ruku. „Proč musí muži pořád někam odjíždět? Copak nemůže žít rodina spolu?“

„Cena za to, že patříme mezi urozené,“ zabručel Pluh z Rabštejna a natáhl se pro kus kýty, na jejíž hnědavé kůrce se leskla mastnota a koření.

„Dám na sebe pozor,“ bránil se Ondřej a rychle vymanil ruku z její. Neměl rád, když s ním zacházela jako s malým dítětem. Okázalé projevy mateřského citu mu nesmírně vadily. Byl dospělý a podle toho by se měla chovat.

„Pojede s početnou družinou,“ připomněl plnými ústy Pluh z Rabštejna. Mastnota mu stékala po bradě a některým slovům nebylo skoro rozumět. S potěšením trhal rukama kýtu, lepší kusy si cpal do úst a horší házel dvěma psům, kteří seděli za křeslem a pozorně sledovali každý jeho pohyb.

„To tu zůstanu úplně sama,“ špitla tiše Milada z Rabštejna a složila ruce do klína.

„Jak tě znám, ty si nějak poradíš,“ opáčil chladně a nepříliš laskavě Pluh z Rabštejna. „Přestaň fňukat! Kus cesty syna doprovodím. Pojedu za králem Janem do Norimberku. Purkrabí, proč nehraje hudba?“

Od stolu pro hradní služebníky vyskočil starší muž v parádním fialovém oděvu a polekaně koktal poníženou omluvu. Vyběhl do předsíně, odkud se vzápětí ozvalo sprosté klení. Pak se rozlétly dveře a dovnitř spíše vlétl než vešel loutnista s pištcem a malým děvčátkem, které drželo bubínek.

Martin ze Stvolna během hostiny většinou mlčel. Od té strašné horečnaté noci uplynul skoro týden a cítil se výtečně. Rameno ho skoro nebolelo. Ráno dokonce cvičil s mečem. Když si byl jistý, že ho nikdo nevidí, prohlížel si Miladu z Rabštejna. Mnohokrát se plísnil, ale vzpomínka z té děsivé noci se mu neustále vracela. Bylo v tom cosi temného, co připomínalo pradávné pohanské obřady. Neprobouzela v něm cit, pouze hříšnou touhu. Takovou, jakou by měl bohabojný křesťan vyhnat z těla důtkami, jimiž by se bičoval až do zemdlení. Jenže Martin ze Stvolna si ironicky říkal, že je po těžké nemoci a neměl by své tělo takhle oslabovat.

Purkrabí se uklonil před Pluhem z Rabštejna: „Dnešní večer nás bude bavit slovutný minesengr Ulrich z Freiburgu.“

Martin ze Stvolna se pohodlně opřel v křesle a zvědavě si zpěváka prohlížel. O jeho slovutnosti však pochyboval. Purkrabí ho najal na jarmarku v Plzni. Nějak se mu nezdálo, aby proslulý minesengr zpíval kupcům a trhovcům. Jakmile zazněla loutna a nepříliš melodický zpěv, nespokojeně trhl hlavou. Naklonil se k Pluhovi z Rabštejna, ale s údivem pozoroval, jak si velmož spokojeně bubnuje rukou do rytmu o desku stolu. K dovršení všeho se na něho obrátil a pochvalně si notoval: „Krásné.“

„Jako rozvrzaný povoz,“ odsekl, protože se neudržel. Hned si sice začal v duchu spílat, jenže bylo pozdě.

Pluh z Rabštejna zlostně polkl, pak gestem ruky hudebníky zastavil. Obrátil se na Martina ze Stvolna a s víčky zúženými hněvem řekl: „Možná bys nám ty sám rád ukázal, jak se má zpívat a hrát. Hej ty,“ pokynul minesengrovi, „podej sem loutnu.“

Muž v křiklavé oranžové kytli rozpačitě pokrčil rameny a neochotně se vydal přes sál. Měl s opilou společností své zkušenosti a nerad by o nástroj přišel. Věděl ale, že nemá cenu odporovat. Opatrně položil loutnu před Pluha z Rabštejna, uklonil se a váhavě čekal, co se bude dít.

Martin ze Stvolna se zatím ohlédl přes rameno a v Miladiných očích zachytil neskrývaný zájem. V duchu blahořečil johanitskému komendatorovi, že ho neučil jen latinu a teologii. Petr ze Zvířetic vždycky říkával: „Zbožný zpěv je Bohu stejně milý jako upřímná modlitba.“ Zprvu ho učil písně o Panně Marii a o Kristově utrpení, ale jednou večer, když spolu vypili víc vína než obvykle, začal Petr ze Zvířetic zpívat písně jiné. O nenaplněné lásce, ženské kráse a hlavně o milování. Když pozdě v noci dozpíval, řekl smutně: „Milý Martine, i mnich má svou minulost. Nebyl jsem vždycky sluhou božím.“ Od té doby se výuka hudby změnila. Zpívávali písně, které se pro kostelní chór nehodily.

„Tak co, mladíku?“ řekl Pluh z Rabštejna výhrůžně. V jeho hlase bylo znát, že toho vypil víc, než snesl. „Jestli se mi tvá hra nebude líbit, potrestám tě.“

Martin ze Stvolna opatrně zvedl loutnu ze stolu. Přejel prsty po strunách a hned poznal, že jsou zoufale rozladěné. Proto se mu minesengrova hra nelíbila. Začal otáčet kolíčky a přejížděl prsty po strunách, aby ji naladil.

„Nic lepšího neumíš?“ ironicky se ozval Ondřej z Rabštejna. Pak se obrátil k otci a dodal: „Kde by na vesnici přišel k loutně? Vůbec netuší, jak se na ni hraje.“

Jeho matka neřekla nic, ale oči jí zářily zelenkavým nádechem jako kočce na lovu. Usmála se, když zachytila Martinův pohled, a nenápadně si přejela špičkou jazyka po rtech. To gesto se dalo vyložit jediným způsobem. Martin ze Stvolna se začervenal a rychle se sklonil ke strunám. Zněly už celkem obstojně.

Pak začal hrát skladbu, kterou měl nejraději. Stromy s rašícími listy a půvabný hlas slavíka představovaly naplněnou lásku. Zpočátku hrál opatrně, rychle však získal jistotu. Hlas neměl tak sytý jako německý minesengr, ale i hluchý musel poznat, že pokud byl někdo v sále mistr, Ulrich z Freiburgu to nebyl. Všichni udiveně poslouchali.

Když Martin dozpíval a pod jeho prsty dozněl poslední akord, rozhostilo se v hodovní síni ticho. Oči služebnictva se upíraly na Pluha z Rabštejna, ale ten seděl, víčka měl přivřená a ve tváři neproniknutelný výraz. Jeho žena nadšeně vyhrkla: „Něco tak krásného jsem už dlouho neslyšela. Rytíři by nemělo být lhostejné přání urozené dámy. I když tě nemohu k ničemu nutit, prosím, zahraj ještě!“

Teprve teď se Pluh z Rabštejna probral. Všechny v sále překvapil. Očekávali, že se na manželku rozzlobí. Byl tu pánem a pouze on rozhodoval, co je a není krásné. Ale místo aby ji poučil, kde je její místo, zasněně přikývl hlavou: „I já bych si rád ještě něco poslechl.“

Hostina se protáhla hluboko do noci. Martin ze Stvolna zpíval a většina lidí v sále měla oči zvlhlé vzpomínkami na mládí, které uteklo, ani nevěděli jak. Čím lyričtější verše zněly, tím více museli pít. Nakonec se pod stůl svalil i Pluh z Rabštejna. Martin přestal hrát a podal loutnu minesengrovi, který zatím seděl na stoličce u sloupu a dřímal. „Promiň, kamaráde,“ řekl rozpačitě.

„Už je konec?“ zívl hudebník ospale. Rychle zkontroloval nástroj a spokojeně přikývl, protože se mu vrátil nepoškozený. Jindy takové štěstí neměl.

Martin ze Stvolna se obrátil na Miladu z Rabštejna. Měla trochu špičku a smála se hlasitěji, než by se považovalo za slušné. Už před chvílí si odvázala loktuši, kterou jako vdaná žena zakrývala hlavu. Rozpustila si vlasy a nesmírně jí to slušelo. Pohled na ni Martina až zabolel.

„Vždyť je to matka mladíka, který je stejně starý jako já. A manželka pána, kterému slouží můj otec,“ káral své představy. Chtěl se nenápadně vytratit ze sálu, protože útěk považoval za nejlepší řešení, ale její hlas ho zastavil.

„Vyhověl jsi mému přání. Teď bych zase já ráda udělala něco pro tebe,“ řekla mazlivě. Nebylo to nic jiného než výzva, mohla si to však dovolit. Hosté v sále byli opilí a nikdo ji nevnímal.

Martin ze Stvolna se zastavil a rychle se rozhodl. Trochu nesměle se otočil, lehce přikývl a zmateně vyšel ven. Seběhl na nádvoří a v kamenném korytě vedle chlévů se umyl studenou vodou. Potom zamířil do své jizby. Sedl si na lůžko, zády se opřel o kamennou stěnu, natáhl nohy a položil je na nízkou dřevěnou stoličku. Netušil, jak dlouho takhle čekal, ale Milada z Rabštejna nepřišla. Nakonec si vztekle lehl a v duchu ji proklel.

5.

Ráno byla obloha zatažená šedavými mraky a lehce poprchávalo. Pochmurná nálada vládla i na Rabštejně. Většinu mužů bolela po včerejší hostině hlava a v ústech cítili nesnesitelnou hořkost. Nejžádanějším nápojem byl vývar z kopřiv a medu. Také Martin ze Stvolna se cítil mizerně. Měl na sebe neuvěřitelný vztek.

Ta děvka Milada si s ním hrála jako s dítětem. Dal se naivně nachytat. Pár roztoužených pohledů ji nic nestálo. Jak se asi musela smát, když si šla lehnout. Měla vlastně pravdu. Nic jiného si nezasloužil. Chtít se milovat se starší, a ještě vdanou ženou! Hned dva smrtelné hříchy najednou. Měl by se jít pomodlit do kaple, aby mu Bůh odpustil. Jenže bylo vůbec co odpouštět? Vždyť k ničemu nedošlo.

Jak se převaloval na lůžku, vybavila se mu dlouhá diskuze mezi Petrem ze Zvířetic a jedním prelátem, jakýmsi vyhublým a zamračeným dominikánem. To se ještě učil v Manětíně. Hádali se skoro do úsvitu, takže zapomněli jít na ranní matutinum, první mši, která se denně v konventu sloužila. Spor vedli o to, zda hříchem může být pouhá myšlenka, či až její uskutečnění.

Hádku nakonec ukončil Petr ze Zvířetic tím, že mohutně zívl a prohlásil: „Všechno, co říkáš, bratře dominikáne, je jistě pravda. Za spáchání hříchu je odpovědný jedině sám člověk, protože jde o jeho svobodnou vůli. V tom se shodujeme. Ale může za své myšlenky? Kde se myšlenky v lidské hlavě berou? Sesílá je tam Bůh? A pokud ano, proč by byly hříšné? Představy jsou jen obrazy, kterými nás Bůh třeba zkouší. Hříchem se ale stávají teprve tehdy, když je uskutečníme.“

Stařičký johanitský komendator měl pravdu. Ale to Martinovi ze Stvolna náladu nezvedlo. Bylo mu celkem jedno, zda nenaplněnými představami zhřešil. Netrápil ho ani fakt, že svou touhu v noci neuspokojil. Vztekal se, že si s ním Milada z Rabštejna zahrávala a on nepoznal, že jde jen o zlomyslný rozmar. Jak byl naivní a hloupý! Nakonec se rozhodl zůstat na lůžku. Neměl náladu potkat ji. Bude předstírat, že ho rána bolí a je unavený.

Záhy po mši prošla Milada z Rabštejna jeho pokojem, neboť se vracela do své komnaty, aby se převlékla. Na prahu se zastavila a chvíli si ho mlčky prohlížela. Martin ze Stvolna se k ní uraženě obrátil zády.

„Tobě není dobře?“ zeptala se, ale nebyl si jistý, zda slyší v jejím hlase starost, nebo ironii. Proto jen odsekl: „Potřebuji se vyspat.“

„Ach tak,“ uslyšel povzdech a tiché zavírání dveří. Kdyby ho včera neponížila, bylo by to setkání docela příjemné. Vzápětí uslyšel zavrzání dveří znovu. Vztekle zaklel: „Co sakra ještě chcete? Řekl jsem, že se potřebuji vyspat.“

Uslyšel nesouhlasné zabručení. Rychle se otočil a uviděl Pluha z Rabštejna. Jeho masité tváře měly svou obvyklou zarudlou barvu a ústa byla stažená do přísné linky.

„Promiňte,“ začal koktat, rychle spustil nohy na zem a posadil se. Ani nevěděl proč, najednou byl rád, že se včera nic nestalo. Své rozpaky rychle zakryl úsměvem. Měl by Pluha z Rabštejna spíše politovat, že má za manželku právě Miladu.

„Tobě není dobře?“ řekl soucitně velmož a posadil se do křesla. „Ale co se ptám? Po včerejšku… Už dlouho jsem se tak skvěle nepobavil. Pokud by se ti společnost mého syna nelíbila, rád tě přijmu do své vlastní družiny. Takového minesengra by mi mohli závidět všichni v celém království. Proto jsem ale nepřišel,“ zabručel chvatně, jako by chtěl zahnat včerejší vzpomínky.

„Odpoledne odjíždím s Ondřejem do cisterciáckého kláštera v Plasech,“ pokračoval důležitě. „Do klášterní pokladnice složím určitou peněžní částku, již mi opat potvrdí zvláštní listinou. Až můj syn dojede do Paříže, převor cisterciáckého opatství mu na základě té listiny peníze vyplatí. Kromě menšího dárku, který pařížskému opatství za jeho laskavost náleží. Tenhle způsob převozu peněz je nejspolehlivější. Sám víš, jak je na cestách nebezpečno,“ řekl a přísně si Martina měřil.

„Říkal jste, že s námi pojede početná družina,“ namítl Martin ze Stvolna trochu roztržitě. Slyšel už o podobných službách, které cisterciácké kláštery cestujícím poskytovaly. Netušil však, proč mu o tom Pluh z Rabštejna vypráví. Jeho se to netýkalo.

„Když máš u sebe pár stříbrňáků, můžeš být se silným doprovodem bezpečný. Pokud ale vezeš truhlici s několika hřivnami stříbra, hrozí ti od tvého doprovodu možná větší nebezpečí než od potulných lapků. Čím jsi bohatší, tím obtížněji najdeš lidi, kterým můžeš důvěřovat. Lidé, kteří jsou nejbližší, jsou ve skutečnosti nejnebezpečnější.“

Myšlenky Pluha z Rabštejna ho zneklidňovaly. Aby Martin ze Stvolna odvedl řeč, zeptal se: „Znamená to, že už brzy vyrazíme na cestu?“

„Proto jsem přišel. Požádám plaského opata, aby napsal doporučující listinu i pro tebe. Až budeš v Paříži, cisterciáci tě ubytují ve špitálu pro poutníky. Slamník a miska kaše se u nich pro tebe určitě najde.“

„A váš syn?“

„Jako člen družiny syna krále Jana bude samozřejmě hostem francouzského panovníka. Stejně jako mladíci z ostatních urozených rodin.“

„To mu budu těžko sloužit, urozený pane,“ nechápavě se ošíval Martin ze Stvolna, „pokud budu bydlet úplně jinde.“

„Nebudeš mu sloužit. Hovořil jsem s panem Hynkem Berkou z Dubé. Král Jan nepočítá s nikým jiným než s mladíky, jejichž jména už schválil. Pro tebe není v družině následníka trůnu místo. Ta čest ti nepřísluší podle původu ani bohatství.“

„Ale já chci studovat,“ vykřikl nešťastně Martin ze Stvolna a trhl sebou, že zkřivil tvář bolestí. Rameno ještě nebylo zcela zdravé.

„V tom ti nikdo bránit nebude,“ zarazil ho Pluh z Rabštejna konejšivě. „U pařížských cisterciáků budeš mít živobytí a střechu nad hlavou zdarma. Během cesty do Paříže se ti o všechno postará můj syn. Jak vidíš, nic ti v dalším vzdělávání nebrání. Ale na tvou cestu zpátky už peníze nedám.“

„Mám to snad chápat jako vyhnanství?“ rozmrzele opáčil Martin ze Stvolna a sklopil oči k podlaze. Cítil v nich slzy lítosti. Chápal, že se do bohaté společnosti nehodí. Otec mu to vtloukal do hlavy od narození. Ale Petr ze Zvířetic tvrdil v lekcích teologie něco jiného: „Před Bohem jsou všichni lidé rovni.“ Určitě měl pravdu. Jenže to platilo pro duše věřících, až předstoupí před boží tvář. Na zemi si lidé rovni nebyli a ani být nemohli.

„Provedl jsi něco, kvůli čemu bys takový trest zasluhoval?“ zeptal se trochu ironicky Pluh z Rabštejna. „Chci mít jistotu, že vystuduješ. Pokud se ti to podaří, máš cestu domů otevřenou a církev se o tebe postará. Pokud se ale nebudeš v Paříži chovat řádně, nemíním zbytečně utrácet peníze. České království potřebuje pouze řádné muže.“

„Žít jen z milodarů kláštera jako žebrák a úplně bez peněz, to není záviděníhodný úděl,“ namítl Martin ze Stvolna.

„Doslechl jsem se, že tvůj otec svěřil stvolenský mlýn na Střele jistému poddanému, který si zlomil nohu ten samý den, kdy lupiči přepadli v lese mého syna. Nemám čas tuhle záležitost vyšetřit, abych zabránil nepodloženým pomluvám. Věřím však, že to byla náhoda. Už proto, že jsi v boji utrpěl zranění, na které jsi div nezemřel. Ale míra mé vděčnosti má své hranice! Můžeš studovat, svůj slib splním. Ale pokud se chceš v Paříži ještě bavit, pak nikoli za moje peníze.“

„Přesto do Paříže pojedu,“ opáčil Martin ze Stvolna tvrdošíjně.

„O tom jsem nepochyboval,“ řekl přátelsky Pluh z Rabštejna a opatrně ho poplácal po zádech. „Teď musím jít. Abych nezapomněl, moje žena pro tebe vybere z našich truhlic nějaké starší šatstvo, abys měl s sebou slušné oblečení.“

Kývl na rozloučenou a s neproniknutelným výrazem ve tváři ho opustil.

Cesta z Rabštejna do Stvolna trvala na koni necelou hodinu. Na rodnou tvrz dorazil Martin záhy po obědě. „Přijel jsem se rozloučit, otče.“

„Slyšel jsem, že tvoje zranění bylo vážné. Nechám toho pitomce Krtinu potrestat. Výslovně jsem nařídil, že tě má mečem jenom škrábnout,“ rozčiloval se Petr ze Stvolna.

„Rána se zanítila, za to nemohl. Třeba se Bohu nelíbilo, co děláme. Jenže je tu problém. Pluh z Rabštejna o přepadení něco tuší.“ V rychlosti otci pověděl o ranním rozhovoru.

„Říkal, že nemá čas věnovat se tomu,“ pokračoval Martin ze Stvolna. „Není to ale pravda. Vyslal dva vojáky pátrat v okolí po lupičích. Teď odjíždí do Norimberku, ale kdo ví, co by mohl udělat, až se vrátí.“

„Co teď?“ rozzlobil se šedovlasý zeman a udeřil pěstí do stolu. „Ještě budeme mít kvůli tobě potíže. Já vždycky tvrdil, že škola pro chlapa není.“

„Pro Martina je,“ jízlivě opáčil starší bratr, který seděl na lavici u pece a tiše poslouchal. Víčka měl přivřená do úzkých štěrbin. „Krtina toho ví příliš. Je načase se ho zbavit.“

„Co jsem musel, to jsem vyřídil,“ řekl Martin ze Stvolna trochu upjatě. „Vracím se na Rabštejn.“

„Chlap by se měl vypořádat i s nepříjemnými věcmi,“ provokoval ho dál starší bratr. „Že by ti škola zatemnila rozum? Nakonec ještě řekneš, že je ti Krtiny líto. Nemyslíš, že je to jenom poddaný?“

„Kdybych ti řekl, že je to především člověk, netušil bys vůbec, o čem hovořím. Každý křesťan má duši,“ odsekl zlostně Martin ze Stvolna. Skousl rty a tiše dodal: „Prožili jsme spolu hodně, milý Albrechte. Proč se hněvat? Odjíždím a možná se už nikdy neuvidíme. Chtěl bych si na naše rozloučení zachovat hezčí vzpomínku.“

„Má pravdu,“ rozkřikl se otec. „Styď se, Albrechte!“

„Ať se netváří jako svatoušek,“ bránil se. Pak se otočil na svého mladšího bratra. „V urozené společnosti si klidně můžeš vést řeči o lidské duši. Odjedeš, jenže já a otec zůstaneme. Co po nás chceš? Aby nás pán z Rabštejna obvinil a potrestal? Máš pravdu, proč se hádat. Stačí, když se přestaneš chovat jako pokrytec a uznáš, že jediné, co se dá v tuhle chvíli dělat, je zabít Krtinu. Souhlasíš?“

Martin měl sucho v ústech, a i kdyby chtěl odpovědět, nemohl. Natáhl ruku pro prasklý džbán s vodou a hltavě se napil. V tu chvíli zavrzaly dveře a do jizby vstoupila drobná žena s ohnutými rameny. Měla řídké bílé vlasy, povislá prsa a vrásky ve tváři. Oblečená byla do záplatovaného šatu z režného hrubého plátna. I když vypadala uboze, hlas měla pevný a rázný.

„Kdo chce zabít Krtinu?“

„To není tvoje věc,“ zlostně se utrhl Petr ze Stvolna. „Jestli nás budeš otravovat, nařežu ti.“

„Stejně neumíš nic lepšího,“ opáčila trpce. Pak se obrátila na Martina. „Můj synu, modlím se, abys ve světě poznal lepší život. Štěstí ale nezískáš, pokud ztratíš duši. Smrtelné hříchy Bůh potrestá. Ať tě ani nenapadne s Albrechtem souhlasit. Nesmíš mít podíl na tom, co stejně udělá.“

Petr ze Stvolna se při její řeči mračil pořád víc, až nakonec vstal, a ještě než domluvila, vrazil jí políček. Popadl ji za ramena a prudce do ní strčil, že vyklopýtala ze světnice, zakopla o práh a svalila se na zem.

Albrecht se pohrdavě ušklíbl a dveře přibouchl. „Nuže?“ řekl se zlomyslným zábleskem v očích. „Můj ctnostný a bohabojný bratře, co si o tom všem myslíš?“

„Naše matka má už takhle těžký život. Kdybychom přišli o tvrz, utrápila by se,“ řekl pomalu. „Už kvůli ní nesmí Krtina nic prozradit.“

Petr ze Stvolna roztáhl ústa do spokojeného úsměvu a objal ho. „Přece jen jsi mé krve, můj synu. I když ti johanité cpali do hlavy spoustu nesmyslů, naučil jsem tě dost, aby ses ve světě neztratil.“ Pak sáhl do váčku, který měl zavěšený u opasku, a vytáhl dva stříbrné groše. Podal je Martinovi a dojatě řekl: „Vezmi si je a vzpomínej na rodiče v dobrém.“

Rozloučili se rychle.

Martin ještě zašel do kuchyně za matkou. Seděla na lavici u okna a škubala slepici. Usmála se, udělala mu křížek na čelo a tiše špitla: „Budeš mi scházet. Asi je to hřích, ale já tě mám z celé rodiny nejraději. Budu se za tebe modlit.“

„Já za tebe také, matko,“ přikývl Martin ze Stvolna a objal ji. Pak vtiskl drobné ženě do ruky jeden z grošů, které dostal od otce. „Bude trh, kup si něco.“

„Ale Martine,“ polekala se matka. „Co by tomu řekl otec?“

„Neříkej mu to!“

„Tvůj otec není hlupák,“ řekla s nádechem pýchy. „Před ním nic neutajím. Jen si ho nech, budeš ho potřebovat víc než já. Jsi ale hodný.“

Chvíli se handrkovali, než si Martin stříbrňák vzal zpátky a uložil ho do koženého váčku na opasku. Kůň si zatím v maštali odpočinul, takže cesta na Rabštejn uběhla rychle.

6.

Když Martin ze Stvolna přejel padací most na hradní nádvoří, bylo pozdní odpoledne. Přeháňky ustaly, ale nebe bylo pořád zatažené. Zastavil před maštalí, seskočil a podal uzdu čeledínovi, aby koně vyhřebelcoval.

„Urozená paní vás hledala,“ ukláněl se podsaditý čeledín. „To je dobře, že jste zpátky.“

„Co mi chtěla?“ zeptal se Martin ze Stvolna lhostejně.

„Jenom se divila, proč jste odjel. Moc se zlobila, že jsem vás nechal.“

„Do mých věcí ti nic není! Pan Pluh už je pryč?“

Čeledín přikývl na znamení souhlasu. I když nebyl zvyklý starat se o vrchnost, rozhovor s paní Miladou mu nešel z hlavy. Proto ještě dodal: „Taky se zlobila, že nevím, kam jste zmizel. Ptala se, jestli jste si nevzal svoje věci. Jako by se bála, že se nevrátíte.“

Martin ze Stvolna zabručel, aby si raději hleděl svého. Otočil se a zamířil přes nádvoří k paláci. Rychle uvažoval, proč se tak vyptávala. Zastavil u dřevěné štoudve s vodou, stojící pod přístřeškem vedle purkrabství. Smyl si prach z tváře. Chladná voda mu vrátila rozvahu. Ne, už se nenechá vodit za nos.

Miladu z Rabštejna našel v hradní kapli. Klečela před oltářem se zbožně skloněnou hlavou a polohlasně se modlila. Měla na sobě šat z hrubého režného plátna, byla bosá a hlavu měla zavinutou do prosté bílé loktuše. Neměla žádné šperky a šat si v pase převázala hrubým provazem. Urození lidé se rádi na znamení pokání oblékali chudobně, ale Martinův učitel Petr ze Zvířetic se o takových věcech vyjadřoval pohrdavě. „Pokání je záležitost upřímnosti vlastní duše, a ne divadla pro sousedy,“ říkával, kdykoli se nějaký podobně oblečený kajícník objevil v johanitské komendě.

Milada z Rabštejna se pokřižovala a vstala. Martin ze Stvolna si ji prohlížel a v šeru hradní kaple mu připadala spíše jako zbožná jeptiška než jako zlomyslná děvka, která se bavila na jeho účet. Když ho uviděla, zkřížila ruce na prsou a schoulila se, jako by se chtěla schovat před jeho pohrdáním.

„Váš manžel mi slíbil na cestu nějaké šaty z vašich truhel,“ řekl Martin ze Stvolna. „Prý na to máte dohlédnout.“

Lhostejně přikývla, jako by se jí to vůbec netýkalo. „Tady jsem hotová. Můžeme hned. Pojď se mnou.“

Pokřižovala se a poklonila před oltářem, na němž visel obraz Kristova zmrtvýchvstání. Vyšli na nádvoří a div nevrazili do purkrabího. Byl rudý vzteky a zlostně se hádal s minesengrem Ulrichem z Freiburgu.

„Nedostaneš nic,“ křičel. „Tvůj zpěv nestál za nic. Nakonec jsi na hostině ani nehrál.“

„Slíbil jste mi dva stříbrňáky,“ nedal se zpěvák. „Není to moje vina, že jsem nemohl hrát. Tvůj pán mi vzal loutnu.“

Milada z Rabštejna se zastavila a chvíli jejich hádku sledovala. Když si jí purkrabí všiml, přidal sílu do hlasu, aby ukázal, že je oddaným služebníkem. „Dostal jsi najíst, to ti musí stačit!“

„Dej mu stříbrňák,“ rozhodla Milada z Rabštejna. „Pod podmínkou, že tu přenocuje. Chci, aby ještě jednou půjčil loutnu Martinovi. Zítra ji dostane zpátky.“

Minesengr o nabídce dlouho nepřemýšlel. Věděl, že víc stejně nedostane. Nakonec to nebylo tak špatné, protože měl jistotu, že se on i jeho přátelé večer najedí, pokud zůstanou.

„Odpusťte, urozená paní,“ ošíval se purkrabí, „ale váš manžel nařídil, že ho mám vyhodit a nedat mu ani měďák.“

Martin ze Stvolna cítil zlomyslnou radost. Přál Miladě to ponížení. Vyzývavě se ohlédl.

Stála v nepůvabné režné košili se svěšenými rameny ve stínu, který vrhala pavlač, po níž se chodilo do kaple přímo z prvního patra paláce. Sluneční odlesk vytvářel na její tváři zvláštní zlatavě sametové odstíny. Martinovi ze Stvolna se v tu chvíli vybavil její obličej v noční tmě. Když ho zmučeného horečkou objímala, měla stejný odstín. Sáhl k opasku, rozvázal váček a vytáhl stříbrňák, který dostal od otce. Hodil ho minesengrovi pod nohy.

„Tady máš,“ řekl povýšeně. „Loutnu odnes do hodovní síně. Urozená paní, po večeři vám zahraji,“ řekl a uklonil se Miladě z Rabštejna. Purkrabí chtěl protestovat, ale pak si to rozmyslel. Takhle mohl vyhovět všem. Ulrichovi z Freiburgu žádné peníze nedal. A aby minesengr na hradě přenocoval, pan Pluh výslovně nezakázal.

Martin ze Stvolna pokračoval ke vchodu do paláce. Slyšel, jak za ním Miladina nahá chodidla tiše pleskají o tvrdý povrch nádvoří a pak po schodech. I když venku panovalo dusné letní horko, v paláci, jehož stěny z kamenných kvádrů byly široké několik loktů, vládl příjemný chládek. Milada z Rabštejna se zastavila v síni. Pod lavicí měla složené kožené sandály a rychle je obula.

„Počkej!“ zarazila Martina ze Stvolna, když zamířil ke schodišti. „Komoru s nepotřebným oblečením máme v přízemí. V truhlicích nahoře jsou pouze oděvy, které můj manžel s Ondřejem stále nosí. Z nich rozdávat nemohu. Ale neboj, tady dole najdeme spoustu pěkných kusů. Budeš oblečený jako velmož.“

Martin ze Stvolna chtěl odseknout, že k tomu, aby žil v Paříži jako žebrák, mu stačí i prostější oděv, ale rozhodl se mlčet. Chtěl by se s ní hádat, ale současně cítil jakousi shovívavost. Dokonce se zastyděl, když ji v duchu před chvílí v kapli nazval děvkou.

Prošli hodovní síní a kolem kuchyně s klenutým stropem, v němž zel otvor černý od sazí. Úplně vzadu se nacházela malá dvířka s dřevěnou závorou. Milada je otevřela a vstoupila. Komora byla těsná, osvětlovala ji jediná úzká střílna, která se směrem ven zužovala. U stěny bylo několik prostých dřevěných truhlic, jejichž víka pokrýval prach. V místnosti ležel zatuchlý vzduch.

Milada z Rabštejna zvedla první víko, chvíli se v truhlici prohrabovala, pak vytáhla tři skoro nové košile z jemného plátna. Dlaní ometla desku rozviklané lavice pod oknem a košile na ni odložila. Z vedlejší truhlice vyndala modrý soukenný plášť obšitý liščí kožešinou, kožené nohavice a ještě jedny soukenné. Chvíli uvnitř hledala a na lavici přidala koženou halenu, kápi a pár drobností. Přiklopila víko a trochu zadýchaná se narovnala.

„Ještě se musím podívat po nějakých škorních,“ řekla s úsměvem. Oči jí zářily zelenkavými ohníčky. „Košile si ani zkoušet nemusíš, jsou široké, určitě ti budou. Měl by sis ale zkusit nohavice. Jsi pořádný kus chlapa, aby ti nebyly těsné.“

Aniž čekala na odpověď, otočila se k Martinovi ze Stvolna zády a otevřela poslední truhlici. Hluboko se předklonila a začala hledat. Martin rozpačitě přešlápl. Rychle stáhl vlastní nohavice, které už byly pohříchu dost chatrné. Nové mu padly skvěle. Podlehl dokonce pokušení, že si je rovnou nechá. Svlékl je však a natáhl se pro staré. V tu chvíli se Milada z Rabštejna otočila se skoro novými škorněmi v ruce. Překvapeně zamžikala, když ho uviděla stát za sebou polonahého. Škorně rychle položila na zem a odvrátila hlavu. Znovu se sklonila nad truhlicí.

Martin ze Stvolna si nestihl natáhnout staré nohavice. Zaraženě stál, držel je v ruce a nemohl odtrhnout oči od oblých křivek jejího pozadí. V tu chvíli ho sevřela mučivá bolest provázející mužskou touhu. Těžce polkl. Cítil, že mu po čele stéká vlhký pramínek potu. V komoře bylo nesnesitelné dusno. Prsty povolily téměř bez vůle a nohavice z nich vypadly na podlahu. Jako v horečce přibouchl pootevřené dveře. Natáhl ruce a uchopil Miladu z Rabštejna kolem pasu.

„Stalo se něco?“ řekla znepokojeně a pokusila se narovnat, ale rukou ji přidržel v předklonu. Druhou chvatně sjel po jejím těle a začal vyhrnovat spodní okraj režné košile. Milada z Rabštejna sebou trhla, ale nezdála se poděšená.

Měl pocit, jako by ztratil rozum. Chtěl uspokojit trýznivou touhu. Přesto ve skrytu duše doufal, že se ohradí, rozzlobí se, odežene ho. Pomalu se mu začala vracet rozvaha. Cítil skoro panický strach, který ještě zesílil, jakmile se dotkl jejího nahého těla. V tu chvíli si přál, aby ho odmítla.

Milada z Rabštejna se však opřela rukama o stěnu před sebou, mírně se prohnula, aby stála pohodlněji, a pak se rozkročila. Martin ze Stvolna pochopil, že už není cesta zpátky. Těžce polkl a na okamžik se zarazil. Místo divokého bušení ve spáncích, které ho před chvílí hnalo, aby tuhle ženu pokořil s brutální mužskou dobyvačností, ho zaplavila zvláštní něha. Pak se s ní spojil.

Nenamlouval si, že tohle je láska. Trochu se styděl, že ji donutil být mu po vůli zrovna takovým způsobem. V kázání o křesťanském manželství se totiž výslovně říkalo, že muž si smí vzít manželku výhradně tehdy, pokud leží na zádech. Vše ostatní se považovalo za oplzlé. Jenže teď už se stejně nedalo nic dělat. Zoufale chtěl, aby jí dal co největší rozkoš, když už ji tak ponižoval. Snad proto, aby mu odpustila. Přestal přemýšlet a opájel se jejím tělem.

Když skončili, Milada z Rabštejna si prostě shrnula režnou košili, otočila se a skoro mateřsky ho políbila. Aniž to jakkoli komentovala, vytáhla z truhlice ještě jedny škorně a postavila je na zem vedle prvních. Teprve pak s úsměvem řekla: „Tohle by ti mělo prozatím stačit.“

Martin ze Stvolna se musel nad vtipem dvojsmyslného sdělení usmát a přikývl: „Prozatím snad.“

V noci se tajně vplížil do Miladiny ložnice. Během večera sice nepadlo jediné slovo, že by ho zvala, ale on se neptal. Milování v komoře nad otevřenou truhlicí se škorněmi sice na chvíli uklidnilo bolestnou touhu, ale úplně ji neutišilo. Chtěl víc.

Komnatu osvětlovalo mihotavé světlo malé lampičky. Milada z Rabštejna nespala. Jakmile zavrzaly dveře, zvedla okraj přikrývky, aby k ní mohl vklouznout. Byla nahá a Martin ze Stvolna si všiml, že vedle lože stojí nízký stolek s konvicí vína a dvěma poháry. Čekala ho.

Chtěl něco říci, ale přitiskla mu prst na ústa. Pak ho objala. V jejích pohybech nebyla pokorná odevzdanost odpoledního milování v komoře za kuchyní. Voněla ženskou touhou a oči jí svítily jako divoké kočce. Martinovi ze Stvolna se zdála překrásná. Ze zralé ženy vyzařovalo něco úplně jiného než z mladých dívek, se kterými se dosud miloval. Nepostřehl ani náznak studu či ostychu. S touhle ženou si mohl dělat podle chuti úplně vše. Čekalo ho něco, co by mu nezkušené dívky nikdy nedaly.

Milovali se dlouho. Výkřik naplněné touhy udusili dlouhým polibkem. Pak si lehli vedle sebe. Milada položila hlavu na jeho rameno, nepatrně se chvěla a zdálo se, že má v očích slzy. Ve slábnoucím světle lampičky se leskly.

„Já nejsem tvoje první,“ špitla zvědavě. „Kdo tě naučil tak krásně milovat?“

„Copak tohle se dá učit?“ usmál se. Cítil příjemnou únavu a také ješitnou spokojenost.

„Všechno na světě se člověk musí učit. Zbožnost stejně jako hřích. Nemysli si o mně nic špatného, ale i vdané ženě může chybět milování. Můj manžel se mnou lehává zřídka. A když už, odbyde si to rychle jako osel. Poskočí, zahýká a zase běží,“ řekla s ironickým zábleskem v očích.

„Musíme mluvit zrovna o něm?“ zabručel rozmrzele a pokusil se odtáhnout. Tahle žena byla zkažená a její duše propadla peklu. Znovu pocítil hořkost ponížení z minulé noci, kdy na ni marně čekal. Vyhrkl: „Proč jste včera nepřišla?“

„Já?“ usmála se a rukou si ho přitáhla zpět. Něžně ho políbila na tvář. „Jsou věci, které se ještě musíš naučit, můj milý. Tak předně, urozená dáma není holka z hospody. I když ti dá najevo, že ji můžeš získat, musíš za ní přijít ty. Ženská z vesnice ti vleze do postele sama, za peníze nebo i pro radost, ale urozenou dámu musíš dobýt. Stejně jako tam dole v komoře.“

Martin ze Stvolna měl pocit, že by se jí za to měl spíše omluvit. Ale kdo se vyzná v ženské duši?

„Včera jsem na tebe čekala,“ pokračovala Milada z Rabštejna s výčitkou v hlase. „Bylo mi strašně líto, když jsi se neobjevil. Máš co dohánět!“

Pozdě v noci, kdy už ani její obratnost nedokázala vzbudit ve vyčerpaném Martinovi novou touhu, dopili konvici vína a tiše leželi vedle sebe.

„Poslouchej, můj milý,“ řekla unaveně Milada z Rabštejna a rukou ho čechrala ve vlasech. „Tam venku na nádvoří jsi se zachoval jako skutečný rytíř. Svou neomalenost si purkrabí ještě odskáče. Myslím ale, že i tobě něco dlužím.“

„Nevídáno pro jeden stříbrňák,“ zabručel potěšeně.

„O tom nemluvím,“ řekla a posadila se. Zvedla ruce nad hlavu a protáhla se, aby se mohl potěšit jejími plnými křivkami. Vstala a přeběhla k oknu, kde stála masivní okovaná truhlice z tmavého dřeva. Otevřela ji a vytáhla nevelkou stříbrnou šperkovnici. Chvilku se v ní přehrabovala, až našla stříbrný prsten s nebroušeným achátem. Vrátila se rychle do lože a prsten podala Martinovi.

„Vezmi si ho,“ řekla. Když si všimla, že se zamračil, dodala se smíchem: „Prsten ti dávám za ochranu, kterou jsi mi jako rytíř poskytl. A tohle máš za ostatek.“ Sklonila se, dlaní se opřela o jeho hruď a přisála se na jeho krk.

„Nebude vašemu manželovi divné, až zjistí, že ten prsten chybí?“ bránil se rozpačitě. Ale Milada neodpovídala.

Když ho konečně pustila, Martin ze Stvolna si prstem přejel po kůži na krku. Uměl si představit, jak asi vypadá po nájezdech jejích rtů.

„Není od něj,“ odpověděla Milada z Rabštejna a navlékla mu ho na ruku.

„Tak od koho je?“

„Snad nežárlíš?“ rozesmála se polichoceně. „Pokud tě to uklidní, jsi nejlepší milenec, jakého jsem kdy měla. A dost! Ráno prsten schovej. Nenos ho ale dříve, než se rozloučíš s mým manželem. Není hloupý a mohl by se zbytečně vyptávat.“

„S žádnou to nebylo tak krásné,“ řekl něžně. Chtěl jí oplatit lichotku, ale nebyl si jistý, zda si to může dovolit.

„Měl jsi jich hodně? Vyprávěj,“ řekla Milada se zájmem. Když viděla jeho rozpaky, přesunula se na opačnou stranu lůžka, zády se opřela o pelest a dlaní si přejela po nahém těle. „Byly krásnější než já?“

„Byly jiné,“ odpověděl popravdě. „Ale všechny jsem musel opustit dříve, než…,“ zarazil se, protože mu teprve teď došlo, co udělal. Polekaně vyhrkl: „Spolu jsme byli až do konce. Co když…“

„Nemohu mít děti,“ řekla Milada z Rabštejna. I když hovořila pevným hlasem, oči prozrazovaly lítost. „Vdávala jsem se, když mi bylo třináct let. Hned po svatbě jsem otěhotněla. Pak se narodil Ondřej a já skoro umřela. Byla jsem příliš křehká. Některé dívky v tomhle věku ještě mají úzkou pánev, víš? To se někdy stane.“

„Proto se k vám manžel chová tak chladně?“ zeptal se s účastí v hlase.

„To možná dřív, ale teď už ne. Prostě ho nezajímám. Muži, kteří usilují o moc a peníze, obvykle nestojí o lásku. Moje teta říkávala, že čím má rytíř pevnější hrad, tím mizernější má mužství,“ dodala s veselými ohníčky v očích. „Ty chválabohu žádný hrad nemáš.“

„Ale hodil by se,“ opáčil pobaveně. Měl radost, že změnila téma a usmívá se. Proč vytahovat staré vzpomínky?

„Jednou ho mít budeš,“ přikývla vážně. „Studuj, když se ti chce, ale pamatuj, že ses nenarodil pro službu církvi. Na to je tě škoda. Věnuj se raději tomu, co tak skvěle umíš. Milování je křesťanům stejně potřebné jako modlitba.“

„Především snad křesťankám.“

„A mužům ne? Proč svádíte ženy, jestliže se milovat nepotřebujete? To děláte ze soucitu?“

Martin ze Stvolna si rukou přejel po obličeji a přemýšlel. Ještě nikdy takhle otevřeně o milování s žádnou ženou nehovořil. Byl překvapený tím, co mu Milada z Rabštejna říkala. Otevírala mu úplně neznámý svět. Čím více hovořila, tím méně si myslel, že je zkažená. Žena prostě uvažovala a jednala jinak než muž.

„Asi máte pravdu, urozená paní,“ přikývl, „ale já vás původně nesváděl. Nikdy bych si netroufl. Jste přece vdaná.“

„To už teď máš jedno. Důležité je, že se to stalo! Víš, můj milý, ty máš v sobě zvláštní kouzlo. Vypadáš sice nevinně a dětsky, ale byl jsi stvořen k lásce. Ještě hodně žen po tobě zatouží. Věř mi, tohle já poznám. Nepromarni ten dar! A třeba jednou získáš i hrad.“

„Radíte mi žít z milosrdenství jiných?“ odsekl a odtáhl se.

„Ty sám jsi požádal mého manžela, aby se o tebe postaral na studiích.“

„To je něco jiného!“

„Proč? Že je muž? To se tedy mýlíš! Jestliže chceš v životě něco dostat, je úplně jedno, na koho se obrátíš. Hlavní je výsledek. Ovšem i za to se platí. Ženám samozřejmě jinak než mužům.“

„Žít z milosti žen je pro rytíře nedůstojné.“

„Žije tak i Jan Lucemburský. A je to král! Kdyby ho Eliška Přemyslovna tady v Čechách nechránila, už dávno by ho šlechta vyhnala. Přitom se král Jan nestará o království, utrácí peníze, zastavuje hrady a navíc se v cizině peleší, kam přijde. A ona mu všechno odpouští. Jestliže může žít z milosti ženy král, proč bys nemohl ty?“

„Dejte s tím už pokoj,“ zabručel. Opřel hlavu o stěnu a zavřel oči. Nechtěl se bavit o záležitostech země, protože žena jim rozumět nemohla. Cítil se unavený a dostal vztek. Jak si vůbec mohla Milada z Rabštejna troufnout urážet krále?

Pokusila se ho pohladit, ale odstrčil ji. Zamračila se: „Pokud se budeš k ženám chovat stejně neurvale, žádný hrad nezískáš. Kdybys nebyl při milování tak šikovný, asi bych tě vyhodila. Chováš se stejně hloupě jako většina mužů.“

„Kdo vám dal právo soudit mě?“ odpověděl překvapeně. Strašně se mu chtělo spát a neměl chuť se hádat. V duchu si říkal: Kdyby Milada z Rabštejna nebyla tak pěkná, ani on by s ní neztrácel čas.

„Nechme toho! Někdy si na tenhle rozhovor vzpomeň. Jen ještě jednu radu. Vyhýbej se svobodným dívkám a vdovám, protože stejně jako ses nenarodil pro církevní službu, nenarodil ses ani pro manželství.“

Pak Martina ze Stvolna objala. „A protože já nejsem ani svobodná, ani vdova, nemusíš mít ze mě strach. Už brzo bude svítat. Pokud si nechceš dát poradit, tak tě alespoň potěším. Mlč, nemám ráda, když se mi odporuje!“

7.

Jak se dostal zpátky do své komnaty, to si Martin ze Stvolna nepamatoval.

Probudil se v poledne. Otevřeným oknem proudil do místnosti žár letního dne. Do tichého bzučení much a tlumených hlasů čeledi, která se právě chystala obědvat, uslyšel rachocení řetězů. Stráž spouštěla padací most. Napadlo ho, že se od cisterciáků vrací Pluh z Rabštejna. Vyskočil a honem se začal oblékat. Nechtěl, aby ho našel v posteli, i když se léčil ze zranění. Jak řekla Milada z Rabštejna, bylo zbytečné zavdávat ostatním důvod k přemýšlení.

Seběhl do přízemí a ve dveřích se téměř srazil s hradním lékárníkem. Norbert polekaně uskočil, ale když poznal Martina ze Stvolna, zastavil se. Aniž cokoli řekl, popadl ho za zápěstí a počítal pulz. Pak mu prohlédl oči a nakonec odhrnul okraj košile, aby překontroloval ránu.

„Musíte se šetřit,“ řekl káravě. „Vypadáte příšerně. Ale jizva se hojí skvěle. Inu, jste ještě mladý. Měl byste pořádně jíst a hlavně spát. To především,“ dodal a bezděčně zabloudil očima k Martinovu krku, na němž byla vidět zahnědlá skvrna. Pak tišeji dodal: „Nejlépe sám.“

„To máš těžké, Norberte,“ usmál se Martin ze Stvolna a rukou důvěrně objal vychrtlého ranhojiče kolem ramen. „Udělal jsem chybu. Zahrál jsem na loutnu, a teď se nemohu holek zbavit. Sotva jednu vyženu, už se vnucuje druhá. Hudba umí očarovat.“

„Tak vidíš, jak hloupá jsou to stvoření,“ připustil ironicky lékárník. „Míchám denně léky, které zachraňují životy. Je to určitě užitečnější než brnkat na loutnu. Ale myslíš, že by se kvůli tomu chtěla se mnou nějaká milovat?“ Kývl na pozdrav a zmizel v paláci.

Martin ze Stvolna vyhlédl ven a na nádvoří uviděl několik cizích mužů. Jeden držel zástavu, na níž byl erb se dvěma zkříženými černými ostrvemi ve zlatém poli. Tohle rodové znamení znal. Patřilo mocnému severočeskému rodu pánů z Dubé. Došlo mu, že dorazil pražský purkrabí Hynek Berka. Odjezd do Paříže se rychle blížil.

Pak se objevil rabštejnský purkrabí a netrpělivě ukazoval, že potřebuje s Martinem ze Stvolna mluvit. Zadýchaně se omlouval: „Nevěděl jsem, že pán z Dubé přijede. Jediná ložnice, kde ho mohu ubytovat, je ta tvoje. Jindy tam spává rovněž. Řeknu někomu, aby tvé věci odnesl do čeledníku. Až se vrátí Pluh z Rabštejna, rozhodne, kam tě uložit.“

Já bych věděl, pomyslel si Martin ze Stvolna pobaveně. U Milady z Rabštejna by to určitě nebylo špatné. Ale to by se asi jejímu manželovi příliš nelíbilo. Pak si všiml, že purkrabí čeká na odpověď. Zamračil se a odsekl: „Dělej, jak myslíš.“

Zamířil mezi zevlující čeleď, aby si hosty prohlédl. Za sebou zaslechl purkrabího peskovat postarší kuchařku, která vyběhla na nádvoří s mísou těsta v ruce, aby jí nic neuniklo. Uvědomil si, že má hlad.

Hynek Berka z Dubé ho zaujal na první pohled. Byl to vysoký svalnatý muž s přísnými rysy ve tváři. Pražský purkrabí byl mocný muž. V nepřítomnosti krále rozhodoval o spoustě důležitých zemských záležitostí. Byl to právě on, kdo rozhodl, že Martin ze Stvolna nesmí být v Paříži členem české družiny, a odsoudil ho k živoření ve špitálu.

Dobrou náladu mu vrátila vzpomínka na dnešní noc. Zvláště ho potěšila Miladina glosa, že čím mocnější úředník, tím mizernější milenec. Ještě jednou si Hynka Berku z Dubé se špatně utajovanou ironií prohlédl. Vzápětí ho ale přepadly výčitky svědomí. Vždyť to, co v noci provedl, byl smrtelný hřích. Obrátil se a zamířil do hradní kaple.

„Měl jsi přijít dřív,“ mračila se malá obtloustlá kuchařka. „Je už po obědě. Pan purkrabí zakázal rozdávat jídlo během dne. Nemohu ti dát nic. Čeleď všechno snědla.“