Hana Marie Körnerová

SETKÁNÍ V OPEŘE

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Hana Marie Körnerová, 2010

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011

ISBN 978-80-243-5090-5

KAPITOLA 1.

Dveře se otevřely snad ještě dřív, než ozvěna klepadla dozněla v tmavých chodbách domu. Zamračená tvář starší služebné nejevila vůbec žádné překvapení nad pozdní návštěvou. Lhostejně si změřila dívčí postavu v jednoduchých cestovních šatech.

„Co si přejete?“ A po značném zaváhání dodala: „Slečno?“

„Hledám paní Arlettiovou,“ odpověděla dívka.

Služebná ji znovu přelétla nevlídným pohledem.

„Na přijímání služebnictva je už pozdě,“ řekla rozhodně a oslovení „slečno“ tentokrát vynechala.

„To bude asi nedorozumění,“ řekla dívka stejně jasným a nedotčeným hlasem jako před chvílí. „Já nejsem nová služebná. Přijíždím za paní Arlettiovou soukromě. Přestaňte laskavě neustále zavírat ty dveře a jděte mne ohlásit, pokud mne nehodláte vpustit rovnou. Což, jak vidím, asi nehodláte.“

„No, no,“ zamračila se služka. „Proč hned tak zhurta? Tady to není žádná vesnice.“

Na očích jí bylo vidět, že by ráda dodala: „Na jakou jste asi zvyklá.“ Ale takovou prostořekost si nemohla dovolit k osobě, která prohlásila, že není služka ucházející se o místo. Bůhví, co se z ní mohlo ještě vyklubat. Nejspíš nějaká vesnická učitelka. Aby jí dala jasně najevo, do jak vznešeného domu vstupuje a na jaké úrovni je jeho služebnictvo, zvysoka dodala:

„Náš pán je nejpřednějším šlechticem v tomto městě!“

Změřila si dívku, kterou to nijak neohromilo, studeným pohledem a pak začala rezolutně zavírat dveře.

„Přijďte zítra, dneska už je pozdě! Na hledání místa i na soukromé návštěvy!“

„Moment,“ řekla dívka a hlas jí najednou zazněl chladně a stroze, jako by byla zvyklá poroučet.

„Ohlaste mne u paní Arlettiové. Ihned. Já si tady počkám. A pokud je zvykem v tomto vznešeném domě ohlašovat hosty jménem,“ dodala k zavírajícím se dveřím, „jmenuji se Simona Larchantová.“

Dveře se přibouchly a za nimi se rozhostilo ticho. Nedalo se poznat, zda ta nepříjemná služebná vyčkává za nimi, nebo zda poslechla rozkazovačný tón a odebrala se skutečně za paní Arlettiovou.

Dívka se unaveně opřela o veřeje. Najednou jí vůbec nebylo do smíchu. Ještě před chvílí, kdy se k ní služka chovala s takovým despektem kvůli jejím šatům, měla co dělat, aby se nerozesmála. Ale teď na ni všechno padlo.

Dlouhá namáhavá cesta, kterou absolvovala poprvé bez gardedámy a bez komorné, špatně vypérované nájemné vozy, jakými jela prvně v životě, nepříjemný pach spolucestujících, kteří rozhodně nepatřili k vrstvám, na něž byla zvyklá, a v neposlední řadě také úmorné vedro, na začátek května naprosto nesnesitelné.

A jak jí prostupovala únava a opouštěla ji dobrá nálada vlastní jejímu mládí i povaze, začal jí připadat ten báječný nápad jako nezodpovědné dobrodružství, které mohlo mít i nepříjemné následky. Také nebylo vyloučeno, že ji ta zavilá služka nechá stát na prahu jako žebračku. Pak by jí nezbývalo nic jiného, než třeba vzbouřit celý dům, protože dovnitř se prostě dostat musela. Jenže si představovala, že to proběhne naprosto nenápadně, nemohla si dovolit budit nežádoucí pozornost.

Právě ve chvíli, kdy se odhodlala pořádně použít klepadlo, dveře se široce rozevřely. Na prahu nestála služebná, ale stará důstojná dáma v tmavošedých šatech lemovaných drahou krajkou.

Nedůvěřivě přelétla pohledem mírně ošuntělou dívčí postavu, která se tak nepatřičně vyjímala na mramorových stupních širokých schodů. Lehce krátkozraké oči se zaostřily na dívčinu tvář, která se už zase usmívala.

„Můj bože,“ pravila stará dáma zděšeně. „To snad není pravda. Marie Clara…“

„Pst, ne tak nahlas,“ varovala ji dívka rychle. „To jméno tady nesmí padnout.“

Stará dáma nevěřícně vrtěla hlavou.

Dívka se znovu usmála.

„Dobrý večer teto Agnes,“ řekla způsobně a vysekla dokonalé pukrle.

„Budete tak laskavá a přijmete do tohoto vznešeného domu svou vzdálenou příbuznou z venkova? Je chudinka bez střechy nad hlavou a taky bez práce.“

Protože stará dáma po těchto slovech vypadala jako omráčená a nebyla schopna odpovědi, naklonila se dívka až k ní a spiklenecky zašeptala:

„A taky si vyměnila šaty se svou komornou a strašně ji tlačí ty ohavné guvernantské boty!“

Stará dáma se pokřižovala, rychle se rozhlédla, jestli není někdo nablízku, a pak vtáhla dívku do domu tak rychle, že ta sotva stačila popadnout své nepatrné zavazadlo.

Dveře za oběma nehlučně zapadly.

Dívka přicházející pod jménem Simona Larchantová úspěšně zdolala první obtížný bod svého dobrodružného programu.

Už se jí zase zdál úspěšný, protože seděla naproti tetě v útulném přítmí jejího pokoje a tlačící boty a škrtivé šaty z tuhé látky byly jenom nepříjemnou vzpomínkou. Seděla v teplém tetině županu se sklenicí vlažného mléka v ruce a potřebovala mnoho slov, než vysvětlila šokované dámě, proč se vlastně tolik namáhala proniknout inkognito sem do domu. Stará paní byla přes všechno vysvětlování stejně zděšená, jako když ji spatřila na schodech. V jejích představách bylo naprosto vyloučené, aby se dívka v Simonině postavení, dívka s nejlepším vychováním, jakého bylo možno ve Francii dosáhnout, dopustila podobné pošetilosti. Tak urozená dáma nejenže nesměla něco takového provést, ale nesmělo ji to ani napadnout!

Simona ovšem navzdory své urozenosti a výchově měla také pošetilého otce, se kterým teta Agnes neztratila po dobu jeho manželství se sestrou více než deset slov a o kterém se odmítala bavit i po jeho nenadálé smrti. Když se teď dívala na rozehřátou Simonu, podvědomě hledala v jejím obličeji podobu nenáviděného muže…

KAPITOLA 2.

Před téměř třiceti lety byly Agnes, Marie a Simona Larchantovy považovány za tři nejkrásnější dívky v Avignonu. Jejich otec byl vysokým soudním úředníkem s titulem barona a majitelem slušně vynášejícího panství Chauveau. Ovdověl v době, kdy jeho nejmladší dceři Simoně byly tři roky. Přesto zajistil dcerám odpovídající výchovu a vzdělání a slečny Larchantovy de Chauveau se staly ozdobou společnosti. Vzhledem k výši věna byly mezi úřednickou šlechtou považovány za nejlepší partie. Dvě starší se provdaly hned po uplynutí svého dvacátého roku, třináctiletá Simona zůstala u otce. O další rok později zemřel pan Larchant de Chauveau na chřipku a Simona našla domov u sestry Agnes. Nebyl to pro mladou dívku domov nijak veselý, protože epidemie chřipky, která toho roku zasáhla v několika vlnách celý jih, si vyžádala též život Agnesina manžela i jejich několikaměsíční dcery.

Tehdy se zdálo, že černé šaty nebudou odloženy celá léta. V každé rodině bylo tolik bolestných ztrát, že společenský život téměř ustal.

Pro čtrnáctiletou dívku byl život po boku žalem zničené sestry skličující. V domě, kde se nikdy nikdo nezasmál, kde ve dne v noci bylo možno potkat v salonech a na chodbách procesí černých plášťů, ať už patřily osobám světským či duchovním, v takovém domě se nemohlo dařit mladému stvoření, které mělo život před sebou.

Když po roce smutku jakž takž ožily staré společenské styky a dámy pomalu odkládaly černé róby, Simona jako zázrakem ožila. Nemohla se nabažit odpoledních vyjížděk a malých večerních slavností. Průsvitná pleť pěstovaná doposud za černými závěsy konečně zrůžověla. Z patnáctileté slečny se začala klubat mladá žena.

Poslední, kdo si toho všiml, byla Agnes. Měla starosti sama se sebou, těžký minulý rok jí připadal jako desetiletí. Ale život se hlásil o svá práva, vdově bylo teprve čtyřiadvacet let a i přes svůj smutek byla neobyčejně krásná.

Víc než rok odmítala nabídky k sňatku, ale pak se zdálo, že její přízeň konečně získal muž, který okouzlil celou zdejší společnost. Co na tom, že nebyl místní, v dnešní době už na tom tolik nezáleželo. Zárukou bylo dobré jméno, solidní majetek a slušná řádka předků z nejlepších rodin v zemi. A k tomu aureola odvážného muže plavícího se po všech mořích světa. Cestovatel, dobyvatel…

Jak romanticky to znělo uším paní a dívek. Bylo mu už pětatřicet a byl nejstarším ctitelem, který docházel do Agnesina domu. Byl i nejvytrvalejší. Zakrátko všichni věděli, že je jen otázkou času, kdy Agnes odloží své vdovství. I ona na to s nadějí myslela, protože ten muž ji naučil zase milovat život. Jeho vitalita a osobní kouzlo bylo neodolatelné.

Richard Cheverny hrabě de Villeroi. Už to jméno Agnes vzrušovalo, začala být netrpělivá, nechápala, proč tak dlouho váhá se svou nabídkou. Byl v jejím domě hostem denně, choval se galantně, měl ve tváři onen zamžený výraz zamilovaných mužů…

Prohlédnout jí pomohla náhoda, sama by na to nikdy nepřišla.

Spatřila je v altánku mezi opadanými keři jasmínu. Zapomněli, že je už nekryje listí a je na ně zdaleka vidět. Ten urostlý vysoký muž držel v náručí její nedospělou sestru, růžovou, křehkou a půvabnou jako panenka z porcelánu. Útlé ruce byly ovinuté kolem té silné opálené šíje. Nekonečný polibek…

Vykázala ho z domu nevybíravými slovy, krutá k oběma, protože to tolik bolelo.

„Už nikdy nepřestoupíte můj práh. Zítra Simonu odvezu, aby se dostala z vašeho dosahu. Nechci vás už nikdy vidět!“

Věděl, jaké do něho vkládala naděje, proto ani neprotestoval. Odešel a Simona naříkala, vyčítala.

„Věděla jsi, že sem chodí za mnou. Nikdy jsi nic neřekla. On by na mne počkal, až mi bude sedmnáct. Řekl, že pak s tebou promluví. Miluji ho. Miluji ho!“

Agnes došlo, že Simona jediná netušila nic o předpokládané nabídce k sňatku. Její mládí bylo sobecké, hýčkalo vlastní lásku a naději.

Na ni se Agnes nedovedla zlobit. Všechnu nenávist obrátila proti Richardu Chevernymu.

Dobře věděl, že by s ní nic nezmohl. Ani se o to nepokoušel. V noci vnikl tajně do domu a Simonu unesl. Ne proti její vůli, odešla s ním dobrovolně, na jejím polštáři zůstal lístek se vzkazem: Odpusť mi, moc ho miluji…

Dala po nich pátrat, ale nepodařilo se jí objevit sebemenší stopu. Zmizeli jako pára. Skandál se pochopitelně nepodařilo ututlat. Lidé na ni pohlíželi s lítostí, mluvilo se o tom, že ji zradila vlastní sestra.

Bylo to víc, než mohla Agnes unést. Proto přijala dost ukvapeně nabídku k sňatku od Roberta Arlettiho, téměř čtyřicetiletého vdovce se třemi dětmi, jen aby zavřela lidem ústa a zbavila se jejich obtížné lítosti.

Štěstí jí přálo. Robert byl dobrý manžel, prožila s ním víc než dvacet let. Vychovala jeho tři děti, které jí pomohly překonat lítost nad tím, že sama už nikdy žádné vlastní neměla.

Simona se tenkrát objevila na jejím prahu až po roce, v době, kdy všechny řeči utichly a sama Agnes žila v laskavém a něžném vztahu se svým mužem. Snad i proto jí nebylo nijak zatěžko sestře odpustit. Z jediného ale neslevila: Richard Cheverny nesměl překročit její práh. Odmítla se s ním setkat, odmítla jakýkoli pokus o smír.

„Ten, kdo dokáže zradit a podvést jednou, dokáže to vždycky,“ zněla její odpověď na Simoniny prosby. Vzala s uspokojením na vědomí, že Richard se hned po únosu se Simonou oženil a jejich syn, kterého jí Simona přinesla ukázat, se narodil až deset měsíců po svatbě.

„Snad nechceš, abych ho za to ještě obdivovala,“ řekla sestře.

Simona se s danou situací smířila, byla stále ještě velmi mladá a soudila, že nějakého podivína mají v každé rodině a že Agnes si v životě dost vytrpěla, aby měla nárok na své libůstky.

Na vztahu jich dvou se nic nezměnilo, Simona sestru pravidelně navštěvovala a nejhezčí jarní měsíce trávila vždy u ní. V těch týdnech byl dům plný dětí a Agnes nikdy sestře nepřiznala, že ji strašně rozčiluje křik nevychovaných Richardových synů. Byli tři, narození v průběhu necelých pěti let, a rodiče na ně byli nezřízeně pyšní. Byli silní, urostlí a až děsivě podobní svému otci. Jejich drobná matka brzy vypadala jako jejich sestra.

Když bylo nejstaršímu dvanáct, narodila se Marie Clara Simona. Marie Clara po zemřelé matce obou sester, Simona proto, že na tom Richard trval.

Rok po jejím narození zvítězila v Richardovi jeho „dobrodružná krev“ a vydal se s celou rodinou na Madagaskar. Z pověření vlády tam zůstal jako guvernér déle než pět let. Marie Clara na Simonino přání vyrůstala u Agnes. Byly to šťastné roky pro tetu i neteř. Agnes si téměř zvykla považovat holčičku za vlastní a bylo jí proti mysli vrátit ji po návratu matce.

Rodina se přestěhovala do Paříže. Richard Cheverny jako bývalý guvernér Madagaskaru postoupil na společenském žebříčku, najednou se zdálo, že se v hlavním městě bez jeho služeb neobejdou. Určitě v tom hrálo nemalou roli i nesmírné bohatství získané na onom exotickém ostrově. Nebezpečné dobrodružství se ukázalo jako silně výnosné.

Simona s Marií Clarou jezdila dál pravidelně v dubnu a květnu do Avignonu za sestrou, ale pohoda minulých let se pomalu vytrácela. Simona teď už byla dospělá, neobyčejně rozhodná žena. Cestování a život v Paříži ji změnily. Nebyla už oddanou mladší sestřičkou přijímající rozumy té starší a zkušenější. Stala se mnohem zkušenější než Agnes a dávala jí to znát. Navíc se neshodly v tom, jak se má vychovávat mladá dívka. Agnes se nelíbilo, že Marie Clara je příliš průbojná, že neprojevuje dost poddajnosti a skromnosti a snaží se prosazovat svůj názor.

„To už není jako dřív,“ odbyla ji Simona. „Marie Clara chodí do nejlepší školy pro dívky, jaká vůbec existuje. Učí je profesoři ze Sorbonny. Dostalo se jí stejného vzdělání jako jejím bratrům. Bylo to Richardovo přání. Je přece už jiná doba. Teď není možno vystačit s klášterní školou pro dívky, s vyšíváním a brnkáním na piano. Richard nechce, aby z jeho dcery vyrostla husa.“

„Husa!“ opakovala Agnes s nepopsatelným přízvukem a pomyslela si, že tohle je útok namířený přímo proti ní.

„Chceš mi říci: taková husa jako jsme byly my dvě, když nás poznal!“

„Jsi zaujatá,“ odpověděla Simona chladně. „A myslím si, že je načase, abys přestala s tím nesmyslným chováním vůči Richardovi. Jsem jeho žena už dvacet let. Dvacet let, Agnes. To není vůbec zanedbatelná doba. Po celá léta mi byl dobrým mužem, pozdvihl mě vysoko. Už bys mu mohla odpustit, že mě v patnácti unesl.“ Hlas jí zjihl. „Léta dokázala, že to nebyla žádná chvilková záležitost, jak sis myslela. To byla láska…“

Ani ten měkký tón nezapůsobil na Agnesinu zatvrzelost.

„Lituji, ale svůj názor nehodlám změnit!“

„Škoda,“ odpověděla Simona a změnila téma. Už o tom nemluvily. Už nikdy o tom nemluvily, protože druhý den Simona odjela a za týden zemřela. Tak hloupě, tak nesmyslně… Jeho vinou! Všichni zemřeli jeho vinou. Nakonec ho ta bezstarostná dobrodružná povaha zahubila. A s ním jeho ženu a syny.

Vyjeli si na lodi i přes nepříznivou předpověď počasí. Na varování Richard odpověděl, že takových plaveb má za sebou desítky a že ho naprosto neděsí trošku zvlněné moře u francouzských břehů.

Našli je až za několik dní. Na lodi se cosi porouchalo. Agnes tomu nerozuměla, bylo jí to jedno, teď už to stejně nemělo smysl, nic se nedalo zachránit. Stála nad pěti honosnými rakvemi a myslela na nesmyslnost a nespravedlivost smrti. Proč ne jenom on, proč i synové? Ti velcí silní chlapci, stejně urostlí jako jejich otec, stejně zamilovaní do nebezpečí a dobrodružství.

A Simona, která se jí při posledním setkání vyznala z lásky ke svému manželovi. Po tolika letech…

Na pohřbu chyběla Marie Clara. Ležela nemocná už druhý týden. Ta nemoc jí zachránila život. Zůstala sama, osmiletá dívka, samostatná a sebevědomá, dědička obrovského jmění.

Agnes se obávala, že teď podnikne kdejaký příbuzný na bezbrannou dívku hon, bude se chtít zmocnit jejího majetku. Navrhla proto hned po pohřbu, aby majetek spravovala nějaká spolehlivá banka s rozumnou správní radou a Marie Clara aby se přestěhovala k ní. Nechtěla žádnou rentu, mohla si dovolit vychovávat dívku na vlastní útraty, nic jiného si nepřála.

Její návrh nepadl na úrodnou půdu. Richardův bratr (do té doby neměla ani tušení, že Cheverny má bratra) jí oznámil, že je poručníkem Marie Clary a je rozhodně proti. Podle závěti svého otce měla dívka pokračovat ve studiu. Poručnictví mělo trvat do jednadvaceti let. Závěť byla sepsána přede dvěma lety po návratu z Madagaskaru a důkladně zabezpečovala Simonu i její čtyři děti. Richard tehdy nemohl vědět, jak skončí.

Agnes vyjádřila Richardovu bratrovi nedůvěru a trvala na tom, že si musí pohovořit se svou neteří sama. Za týden jí to bylo umožněno.

Marie Clara, bledá, pohublá a neobyčejně podobná své matce, odmítla nastěhovat se k Agnes.

„Musíš to pochopit, teto,“ řekla jí vážně. „Je to poslední přání mých rodičů. Zůstanu ve škole. Jinak bych sek tobě ráda přestěhovala. Ty víš, že tě mám hned po nich nejraději. Ale v této situaci by mi to připadalo jako zrada. Tím, že zemřeli, mě zavázali ten slib splnit.“

Nepohnulo s ní ani přesvědčování, ani prosby. Trvala umíněně na svém. Dítě, které prosazuje svou vůli i vůči dospělým…

Agnes se tenkrát dotklo i to, že jí Richardův bratr naznačil, že se o neteř zajímá ze zištných důvodů. Urazila se a odjela.

Od té doby uplynulo téměř jedenáct let.

V prvních dvou letech psala Marie Clara tetě pravidelně dopisy a dostávala od ní krátké stručné lístky.

Pak Agnes ovdověla, a protože její nevlastní děti byly už dávno vdané a ženaté, prodala dům, ve kterém prožila dvaadvacet let, a nastěhovala se k synovci z manželovy strany Alexandru de Montseris. Oslavil právě jednadvacáté narozeniny, byl svým vlastním pánem a neměl nic proti tomu, aby mu vzdálená teta vedla domácnost. Byl bohatý, potrpěl si na komfort, užíval všeho, co mu život nabízel, a nebavilo ho starat se o provoz rozsáhlé domácnosti.

Agnes našla nový smysl života. Měla zase co dělat. V Alexandrově domě nespadl bez jejího vědomí nikomu ani vlas z hlavy. Byla dokonalou paní, hospodyní i správkyní.

Alexandr brzy přišel na to, že mu její přítomnost usnadňuje život. Nikdy se nepletla do jeho věcí, nikdy ho nekritizovala. Jasně mu dávala na vědomí, že je pouze příbuznou žijící s ním pod jednou střechou. Nebyla mu ani náhradní matkou, ani poručnicí. Nikdy se o to nesnažila, za což jí byl vděčný. Bez jediného sova přecházela veškeré jeho milostné avantýry, ačkoli některé z nich rozvířily hladinu veřejného mínění více, než bylo zdrávo. Věděl, jak nemilosrdně odsuzovala mnohem menší prohřešky u žen ve vlastní rodině, a nechápal, proč tak velice nadržuje jemu. Nikdy se o tom nebavili.

Uběhlo pohodlných devět let. Alexandrovi de Montseris se blížila třicítka.

Teprve poslední rok začal mluvit o možném sňatku.

Teprve poslední měsíc jí oznámil, že jeho budoucí ženou by se na doporučení právníků a po dohodě s poručníkem měla stát Marie Clara de Villeroi.

KAPITOLA 3.

„Chápeš, že jsem musela přijít?“ zeptala se Marie Clara, když dopověděla dlouhý příběh o tom, jak se rozhodla k téhle cestě a jak ji za jediný den absolvovala z Paříže až sem.

„Ne, nechápu,“ odpověděla Agnes klidně. „Jak by to vypadalo, kdyby všechny dívky chtěly poznat před svatbou svého nastávajícího, a proto se vplížily v přestrojení do jeho domu?“

„Obávám se, že si nerozumíme,“ zavrtěla Marie Clara hlavou. „Já nechci poznat svého nastávajícího. Já chci poznat, jestli se tím nastávajícím může vůbec stát. Pokud za nic nestojí, žádná svatba nebude.“

„Ale o tom ty přece nemůžeš rozhodovat!“ vykřikla Agnes pobouřeně.

„Nevím proč! Z jakého důvodu se ti zdá normální, aby o mém osudu rozhodoval on, který mne vůbec nezná?“

„Rozhodl o tom tvůj poručník,“ podotkla Agnes.

„Strýci Baptistovi je už skoro osmdesát, a ačkoli je na svůj věk duševně svěží, jeho názory zastaraly už před půlstoletím. Vybral mi muže, který je přiměřeně bohatý, což prý zaručuje, že si mne nebere pro peníze. A dal si od právníků poradit, že takový sňatek je ideální, protože naše pozemky leží vedle sebe. Pokud by nevyhovoval tento pán, na druhé straně pozemků máme dalšího. Ten první dostal přednost proto, že je mu teprve třicet, tomu druhému skoro o patnáct víc.“

„Nelíbí se mi, jak mluvíš,“ namítla Agnes chladně. „Jestli toto dnes učí profesoři ze Sorbonny mladé dívky, jsem ráda, že já zůstala jen obyčejnou husou!“

Marie Clara netušila, na co teta naráží, ale vycítila ublížený tón.

„Nechtěla jsem tě ranit,“ pohladila starou paní po ruce. „A také nejsem tak cynická, jak to asi vyznělo. Víš, já mám strach. Jsem na všechno úplně sama a musím se s tím vypořádat. Ne, že bych nebyla zvyklá, ale teď je přece jenom jiná situace. Chápu, že si někoho vzít musím, ale ráda bych, pokud je to v mých silách, zkusila život s někým, kdo mi z něj neudělá peklo. Proto se chci na vlastní oči přesvědčit, jaký je pan Alexandr, kterému já nestojím za to, aby se zajímal, jak vypadám. A pak: věc má ještě jeden háček. Pokud se na dámských sedáncích šeptá za vějíři a probírají se věci, které by měly zůstat svobodným dívkám utajeny, figuruje v nich příliš často jméno Alexandra de Montseris. Promiň.“

Položila zamlklé Agnes dlaň na paži, „Ale když to mám říci přímo, tak se říká, že ten pán nenechá žádnou ženu na pokoji. A tak jsem se přišla sama přesvědčit, jestli je to pravda.“

„Jak jsi ten ztřeštěný plán vůbec hodlala uskutečnit?“ zeptala se nesouhlasně Agnes.

„Přece s tvou pomocí,“ odpověděla dívka klidně.

O pár hodin později se situace jevila už jinak. Agnes se nechala přesvědčit, že vlastně o nic nejde a všechno lze udržet v přijatelných mezích. A hlavně v tajnosti.

„Pokud se stanu jeho ženou, je to přece jedno,“ shrnula to Marie Clara. „Můžeme se tomu jenom smát. A pokud ne, nikdy se to nedoví. Musíš mě představit jako svou chráněnku z vesnice. Třeba dceru kojné tvých nevlastních dětí. Na služku jsem asi nešikovná, tak snad jako panskou na zaučení. Na tom se nedá nic zkazit.“

„Chápu, že ho máš raději než mě,“ řekla Marie Clara před usnutím. „Žiješ u něho už tak dlouho. Ale jestli zůstalo ještě něco z těch let, kdy jsem žila u tebe já, pomoz mi, prosím. Já tě teď moc potřebuji. A jestli ti to nebude moc vadit,“ dodala, než zavřela oči, „říkej mi, prosím tě, Simono.“

Agnes to vadilo moc. Dokonce mnohem víc, než byla ochotna přiznat i sama sobě. Vadilo jí říkat Marii Claře Simono. Vadilo jí hrát pochybnou hru za zády Alexandra, který jí bezvýhradně důvěřoval. A nejvíc jí vadilo „Simonino“ neženské chování. Rozhodnost, s jakou vzala svou budoucnost do vlastních rukou, i ta nepochopitelná přirozenost, s níž hodlala hrát komedii.

„Simona“ ovšem byla její vlastní neteř, nemohla odehnat vzpomínky, nemohla odmítnout…

„Musím tě představit Alexandrovi,“ oznámila po snídani. „Je vyloučeno, abych tě tady ukrývala. Colette mu už určitě řekla, že za mnou někdo přišel.“

„Colette?“

„To je ta, co ti otvírala dveře.“

„Nepadly jsme si zrovna do oka,“ zasmála se Simona.

„Právě proto. Je to pánovo ucho mezi služebnictvem. Alexovi je neobyčejně oddána. Zdědil ji po své matce. Takové služebné jsou věrnější než psi. Což je, mezi námi, vlastnost už na vymření. V jejím případě bych ovšem dala přednost menší oddanosti.“

Simona pokrčila rameny.

„Mně je to jedno. Nezajímá mne ani ona, ani ostatní personál v domě. Doufám, že se s nimi nebudu muset stýskat.“

„To nevím, to bude záležet na tobě. Ale panská si nemůže moc vybírat, s kým se bude či nebude stýkat. Nechceš si to přece jenom rozmyslet?“

Simona pohlédla do starých očí náhle plných naděje, a zavrtěla hlavou: „Ne, teď už ne. Už jsem příliš daleko.“

„To je naše nová panská,“ postrčila Agnes dopředu postavu v obnošených černých šatech.

Dívka podle instrukcí zírala do podlahy.

Muž se zvedl od psacího stolu.

„Panská? My máme málo služebnictva?“

„Je tu jenom na zaučení,“ upřesnila Agnes. „Má nastoupit do Paříže do vznešeného domu a její matka ji poslala ke mně, protože jsem jí kdysi byla za kmotru. Její matka byla ostatně kojnou Robertových dětí. Děvče tu bude jenom na byt a stravu.“

Alexandr bez zájmu obešel postavu se skloněnou hlavou.

„Můj bože,“ řekl znechuceně, „doufám, že nám nebude dělat velkou ostudu, až přijdou hosté. Raději ji pro začátek držte stranou, Agnes. Alespoň do té doby, než bude mít lepší šaty.“

„O všechno se postarám,“ řekla spěšně Agnes.

Nervozita v jejím hlase přiměla Alexandra, aby se znovu podíval na děvče. Ale neviděl nic, co by vysvětlovalo tetin očividný neklid.

Přihrbená postava, skloněná hlava a dva tlusté světle hnědé copy visící v předklonu až k bokům.

„Kde jste ji ubytovala?“

Simona využila toho, že od ní odvrátil pozornost, a zvedla hlavu, aby si ho prohlédla. Na první pohled pocítila téměř zklamání. Podle toho, jak nadšeně ho dámy líčily, předpokládala, že to bude krasavec vysoké postavy, rozevlátých vlasů a démonického pohledu.

Muž stojící před ní působil téměř tuctově. Střední postava, hladké tmavé vlasy, úzký tmavý knírek. Byl velmi štíhlý a držel se zpříma.

Do očí mu neviděla, když se k ní obrátil, rychle zase sklonila hlavu.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se bez zájmu.

„Simona.“

Teta do ní zezadu lehce strčila.

„Pane!“ dodalo děvče neochotně.

Muž se posadil za stůl.

„Odveďte si ji, teto Agnes,“ řekl, než zase sklonil hlavu k papírům. „A přiveďte mi ji ukázat, až ji trochu zcivilizujeme. Já pak rozhodnu, jestli je natolik způsobilá, aby se mohla objevit u stolu.“

„Dobročinnost je moc hezká věc,“ zamumlal pro sebe, ale dost hlasitě, aby ho odcházející ženy zaslechly. „Ale všechno má své meze!“

„Nesměj se,“ napomínala Agnes Simonu, která si zakrývala tváře dlaněmi, aby ji na chodbě nezahlédlo služebnictvo při nemístné veselosti.

„Snažím se, aby to vypadalo, že brečím,“ odpověděla Simona přidušeně. „Vždyť co jiného by taky mohla dělat ubohá holka z vesnice po takovém přivítání. To se musí nechat: pan Alexandr je opravdu laskavý člověk…“

„Pozor,“ sykla Agnes a poslední Simonina slova zanikla ve zvuku, který připomínal vzlyknutí.

Za ohybem chodby se vynořila Colette. Když míjela dívku s dlaněmi zakrývajícími si obličej, neodpustila si vítězoslavný úšklebek.

Agnes osobně pomáhala Simoně s oblékáním nových šatů.

„Vypadáš jako skutečná hezounká komorná,“ neodpustila si, když vykouzlila vzadu na zástěrce velkou mašli.

Simona se podívala do zrcadla.

„Vlastně je to smutné, když si představíš, že člověka dělají šaty.“

„Pst,“ řekla teta. „Zdá se mi, že je někdo za dveřmi.“

Rázně otevřela a světlo dopadlo na Colettinu zamračenou tvář.

„Co tu děláš?“

„Ta nová má jít k pánovi,“ oznámila služka. „A nemusíte se obtěžovat s ní, mám ji přivést sama.“

Agnes se rychle podívala na neteř, ale ta zavrtěla hlavou a klidně řekla: „Neobtěžujte se, milostpaní. Já tam dojdu tady s tou osobou. A děkuju vám.“

Vysekla ukázkové pukrle a vyšla ze dveří za služkou.

„Já pro vás nejsem žádná osoba,“ řekla Colette za ohybem chodby. „Na mě si tady nebudete dovolovat! To bych vám mohla pořádně znepříjemnit život. Pak by vám nebylo nic platný, ani kdyby vaše matka kojila samotnýho milostpána.“

Simona se na ni zvysoka podívala.

„A víte, že o tom vůbec nepochybuji? Vypadáte, že jste toho schopna!“

„Na to Colette nenašla odpověď a zbytek cesty absolvovaly v nepřátelském mlčení.

„Tady ji vedu, pane,“ postrčila Colette Simonu do dveří.

„Dobře, můžeš jít.“

Dívka vklouzla dovnitř a okamžitě sklonila hlavu, jak ji to učila teta.

„Holka z venkova se nemůže před milostpánem rozhlížet tak zvysoka, jako to dělají urozené dámy. A pokud se už na něj podíváš, musí to být skromňoučký, nesmělý pohled. Ani stopa po hrdosti a sebevědomí,“ varovala ji. „To by tě okamžitě odhalil.“

Alexandr de Montseris tentokrát neseděl za stolem. Byl převlečen do večerního obleku a přecházel po pracovně. Říct, že ho dívčin zjev nepřekvapil, by byla lež. V nových šatech nebylo možno utajit, že je to mimořádně půvabná dívka. Vázačka bílé zástěrky zdůrazňovala štíhlý pás, kulatý výstřih černých hladkých šatů podtrhoval oslnivou bělost pleti. Ani to, že se úmyslně hrbila, jí neubralo na kráse.

„Zvedni hlavu,“ poručil jí.

Když neposlechla, přistoupil až k ní a lehce ji uchopil za bradu.

Teď už poslechnout musela. Přivřela oči před pátravým pohledem a dnes podruhé ji napadlo, jak pokořující musí být takové jednání pro skutečné služtičky. Nebo to snad tak nepociťovaly?

Alexandr pomalu pustil půvabnou bradičku a dívčin obličej se okamžitě sklonil. Potěžkal jeden houpající se cop, zabručel „hm“ a šel si sednout do křesla u okna.

Simona zůstala stát na místě a zpod přivřených řas po něm pošilhávala. Nespouštěl z ní oči a bylo vidět, že mu něco vrtá v hlavě.

„Odkud jsi?“ zeptal se.

„Z Aumalle,“ odpověděla pohotově. Věděla, že odtamtud skutečně pocházela kojná, za jejíž dceru se vydávala.

„U koho v Paříži máš sloužit?“ zněla další otázka.

„Já nevím, pane. Má to být nějaká vznešená dáma. Ještě mladá. Matka mi neprozradila její jméno. Až prý budu něco umět.“

„A ty jsi doteď pracovala v hospodářství?“ zeptal se. „Tohle je přece tvoje první místo. Alespoň to tak říkala paní teta.“

Málem přisvědčila, ale pak si všimla, že se jí dívá na bílé pěstěné ruce. Pomalu je stáhla za záda.

„Nepracovala jsem v hospodářství, pane. Jenom v domě. Nemám být taky služkou, ale komornou. Matka nedovolila, abych dělala hrubou práci.“ Doufala, že to zní dostatečně věrohodně.