Hana Marie Körnerová

CAROLINA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Hana Marie Körnerová, 2008

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2009

ISBN 978-80-243-5024-0

Díl 1.

Klášterní schovanka

PROLOG

Francie, duben 1850

Svítalo. Dubnové ranní slunce jen pomalu proráželo korunami stromů. Z lesa dosud čišel chlad, na trávě se třpytila rosa; studená stejně jako noci v tomto čase. Pod prvními stromy lesa se černala skupinka mužů v tmavých pláštích, s lesklými klobouky na hlavě. Před nimi – na palouku, kam teprve začínalo pronikat svítání – stáli zády k sobě dva mladíci. Bělostné rukávy košil oslnivě zářily, tmavé vesty splývaly s černými kmeny stromů. Oba drželi v ruce pistoli.

Od skupinky pod stromy se oddělil přísně vypadající muž a strohým hlasem se zeptal:

„Jste připraveni, pánové?“

„Ano.“

„Pak tedy můžeme začít. Až začnu počítat, vykročíte. Ve chvíli, kdy řeknu deset, otočíte se a vystřelíte. Pokud nikdo nebude zraněn, celý postup zopakujeme. Do první krve. Tak tedy: Jedna, dvě…“

Oba mladíci vykročili a pomalu se od sebe vzdalovali, sledováni napjatými pohledy všech zúčastněných.

„…devět, deset!“

Otočili se ve stejné chvíli a zamířili s obdivuhodnou rychlostí. Výstřely splynuly do jediného zvuku. Chvíli se zdálo, že žádný z nich netrefil cíl. Oba stáli a nenávistně si hleděli do očí. Pak se na rukávu toho vpravo objevila rudá skvrna, rychle se zvětšovala a rozpíjela se do jemného bílého batistu.

Muž vykonávající funkci rozhodčího oznámil:

„Pan Claude Thevenet je raněn. Souboj je ukončen, vítězem se stává pan Julien Arnaud.“

Hlouček pod stromy se zavlnil a rozdělil na dvě skupinky. Každá z nich zamířila k jednomu ze soků.

Vítězný Julien chladně přijal blahopřání, nechal si od sluhy přehodit přes ramena plášť, nasedl na koně a bez doprovodu odjel.

Jeho sekundanti a přátelé se za ním dívali se smíšenými pocity. Bývalo dobrým zvykem oslavit vyhraný souboj a pohostit všechny, kdo stáli na vítězově straně. Ale tentokrát se všechno odehrálo jinak.

Oba znepřátelení mladíci byli ještě před necelým týdnem nerozluční jako bratři. Jejich přátelství začalo v útlém dětství a přežilo léta šarvátek a rozdílných názorů na studia, politiku i budoucnost. Bylo to silné přátelství a zdálo se, že bude patřit k těm, které vydrží po celý život. Ale pak do něho vstoupila láska a všechno změnila.

Emma Girardová byla dcerou bohatého obchodníka s látkami. Jako malá holčička chodívala s chůvou na procházky do městského parku, stejně jako tam chodívali s chůvami Claude a Julien a s nimi desítky dalších dětí ze stejné vrstvy. Tehdy jí říkali „ta zrzavá“, tahali ji za copy, rozvazovali jí mašle a neznamenala pro ně víc než ostatní malé užalované holčičky. Když jí minulo dvanáct let, odešla, jak se slušelo a patřilo, do dobré klášterní školy. O několik let později odjel mladý Julien Arnaud studovat práva až do Paříže, jeho přítel Claude Thevenet, obchodní školu v Nantes.

Letos v zimě se Emma Girardová vrátila zpátky k rodičům. Bylo jí sedmnáct a na prvním lednovém plese, který pořádal její otec, zazářila jako hvězda. Z obyčejné dívenky, která před pěti lety odjela do kláštera, se stala slečna s neobyčejně půvabnou tváří, tmavohnědýma očima a vlasy, které měly barvu čerstvě vyloupnutého kaštanu a na slunci se leskly malinko dozlatova.

Julienu Arnaudovi bylo tu zimu sedmnáct stejně jako jí a od prvního okamžiku byl ztracen. Začal vyhledávat místa, kam chodívala s matkou na procházky, vymohl si pozvání do společnosti, do níž chodili i Girardovi, změnil svou oblíbenou kavárnu za jinou, která se mu náhle začala líbit jen proto, že do ní každý čtvrtek docházela s rodiči ONA.

Claude Thevenet, který byl o dva roky starší (letos mu bylo devatenáct) si ho pro ten nenadálý cit od samého začátku dobíral.

Julienova posedlost dívkou stále sílila a bylo zcela vyloučené, aby si jí Emma Girardová nevšimla. Přesto se chovala, jako by neexistoval. Na procházkách mu chladně odpovídala na pozdrav, v kavárně se nikdy nepodívala jeho směrem a ve společnosti ignorovala všechny jeho pokusy o sblížení. Tajně jí dvakrát poslal květiny a jednou verše, ale její chladná maska ani potom neroztála. Byl nešťastný a hluboce zasažený tak očividným nezájmem a umínil si, že si ho prostě musí všimnout. Ve společnosti se k ní nemohl dostat příliš blízko – nikdy nebývala sama. Chodívala buď s rodiči, nebo alespoň s některou ze svých tří neprovdaných tet, které se tvářily stejně nepřístupně jako ona.

Vydržel se trápit celý měsíc a pak se odhodlal k zoufalému činu. Květiny i verše jí poslal anonymně, teď se rozhodl, že jí napíše dopis, v němž upřímně vylíčí svůj cit. A aby si byl jist, že dopis dostane, napadlo ho, že jej položí přímo na okno jejího pokoje. Vyhlédl si k tomu den, kdy v Girardově domě večeřela velká společnost a všude vládl chaos. Pod rouškou tmy přelezl zahradní zeď a potichu se proplížil těsně k domu. Ukryt mezi stromy pozoroval pak celé hodiny hemžení hostů za okny jídelny a salonu i služebnictvo pobíhající po chodbách.

Její stín poznal mezi všemi. Sledoval ho ze salonu přes dlouhou chodbu s vysokými okny, vzhůru schodištěm až do rohového pokoje, jehož dveře ústily na terasu. Vyšplhat za pomoci větví a říms vzhůru k jejím oknům bylo pro mrštného mladíka dílem okamžiku.

Rozlehlá terasa se nořila do stínu, přeťatého jen dvěma pruhy světla z jejích oken. Chvíli mu trvalo, než se odvážil připlížit až těsně k nim.

Nebyla sama. Nějaká žena v čepci – zřejmě komorná – vyšla zpoza paravanu a nesla přes ruku nadýchané světlé šaty. Pověsila je na stojan v rohu pokoje a zamířila k oknu. Julien se přitiskl ke zdi a srdce mu bušilo až v hrdle. Nespatřila ho. Těsně vedle něho se vyklonila z okna a pohlédla směrem k obloze.

„Myslím, že bude pršet, slečno. Od západu se to začíná zatahovat.“

Dívčinu odpověď Julien neslyšel. Hlava se stáhla dovnitř a mladík, kterému se jen pomalu vracel dech do plic, se odvážil zase vystoupit ze stínu a nahlédnout do pokoje.

Emma Girardová oblečená do noční košile seděla zády k němu před velkým zrcadlem a komorná jí právě rozčesávala vlasy. Ve světle svíček postavených po obou stranách toaletního stolku viděl Emminu něžnou tvář s přivřenýma očima. Díval se na ni se zatajeným dechem a na okamžik se mu zdálo, že dívka jeho pohled zachytila, ale bylo to opravdu jenom zdání, neboť na její tváři se neobjevil ani úlek, ani překvapení. Seděla dál a jednoslabičně odpovídala na poznámky komorné. Vlasy se jí vlnily po ramenou a zádech a ve světle svíček dostávaly narudlý nádech.

Komorná dokončila práci, doprovodila dívku k loži, natřásla jí připravenou přikrývku, sfoukla svíčky a odešla.

Julien Arnaud stál na terase ještě dobrou čtvrthodinu obklopen naprostým tichem. Teprve když si byl jist, že dívka tvrdě spí, odhodlal se sáhnout pod košili, vyndat dopis a položit jej na okno. Počínal si přitom naprosto tiše a byl si jist, že ho nikdo nemohl slyšet. Přesto, když dopis položil a stáhl ruku zpět, ozval se těsně vedle jeho lokte tichý hlas:

„Nejdřív jsem si myslela, že jste zloděj, ale ten by se nikdy nechoval tak neopatrně. Tak tedy: Kdo jste a co tu děláte?“

Protože mlčel, dodala věcně:

„Jestliže mi hned neodpovíte, začnu strašně křičet a vzbouřím celý dům!“

„Ne!“ řekl rychle. „Skutečně nejsem zloděj.“

„Tak co tu děláte?“

„Přinesl jsem vám dopis.“

„Dopis? Kdo jste?“

„Jmenuji se Julien Arnaud a…“

Zarazil se, protože zaslechl tichý smích.

„Proč se smějete?“ zeptal se.

„Protože to je k smíchu,“ řekla. „Nikdy by mě nenapadlo, že se dopustíte takové pošetilosti. Dopis, říkáte? Dejte mi ho, přečtu si ho teď hned.“

Tón jejího hlasu i smích, který se marně snažila potlačit, ho popudily. Natáhl ruku, aby si vzal dopis zpátky, ale uhodla jeho pohyb a zatápala po okenním parapetu. Jejich ruce se střetly, ale dívka byla rychlejší. Vytrhla se mu a se šustícím papírem v ruce uskočila zpět do pokoje.

Náhle si připadal hloupě. Zdola k němu zalétaly hlasy a útržky hudby ze salonu plného hostů. Matný přísvit lamp osvětloval vrcholky vzdálených stromů a leskl se na ohlazeném zábradlí terasy. Jen tady nahoře byla úplná tma. A v té tmě mu zmizela dívka s dopisem, který by si teď rád vzal zpátky. Bylo vyloučené, aby se poslepu pokusil přelézt okenní parapet a vniknout do pokoje. Mohl se jen spoléhat na to, že pokud si bude chtít dopis opravdu přečíst, musí rozsvítit alespoň jednu svíčku.

Nemýlil se. Ze tmy vyskočil plamének a ozářil bosou dívku v noční košili a narychlo přehozeném županu. Dopis ležel před ní na stolku hned vedle svícnu.

„Vraťte mi ho,“ řekl.

Nepodívala se jeho směrem. Roztrhla obálku a očima přelétla list. Pak teprve zvedla hlavu.

„Vida, tentokrát je podepsaný!“

Ten posměšný tón Juliena zasáhl. Ještě před chvílí si byl jist, že něco takového neudělá, ale teď se bez váhání opřel rukou o parapet a jediným skokem se ocitl uvnitř pokoje.

Na dívčině tváři se poprvé objevil výraz nejistoty. Úsměv zmizel, jako když ho sfoukne. Schovala ruku s dopisem za záda a pomalu ustupovala kolem stolku ke dveřím.

Byl rychlejší. Oběhl stolek a zatarasil jí únikovou cestu. Plamének svíčky se při tom rychlém pohybu zakomíhal a dívčin stín poskočil po závěsech. Když k ní natáhl ruku, všiml si, že se zachvěla. Výraz nejistoty v její tváři se proměnil ve strach.

Rychle couvl.

„Nechtěl jsem vás vylekat,“ řekl omluvně. „Já jen… dejte mi ten dopis, prosím…“

Ta slova jí vrátila ztracenou rovnováhu. „Je můj,“ namítla tiše. V jejím hlase už nebyl ani strach, ani výsměch.

„Omlouvám se,“ řekl. „Asi jsem všechno zkazil. Ale odhodlával jsem se tak dlouho… a pak váš smích… Raději půjdu.“

Nechala ho dojít až k oknu a teprve pak řekla: „Nemusíte odcházet úplně. Stačí, když se vrátíte na terasu.“

Poslechl.

Zůstala stát u stolku, dopis mačkala v ruce. Rozčesané hnědé vlasy se jí leskly. Před chvílí, když stál blízko ní, cítil jejich vůni, a dokonce i teď venku na terase měl pocit, že ho ta vůně neopouští, že ho opájí stále silněji… Nechtěl se nechat tím pocitem zaskočit, proto řekl:

„Proč jste se před chvílí zmínila o tom, že tenhle dopis je podepsaný? Vy jste věděla, že ten předešlý byl ode mne?“

Tentokrát se usmála jinak. Vlídněji. „A od koho jiného by mohl být? Stejně jako ty květiny. Choval jste se velmi nápadně, pane Arnaude.“

„Asi ano,“ přisvědčil. „Zřejmě jsem se tím ve vašich očích nenapravitelně zesměšnil. Protože kdyby tomu tak nebylo, naznačila byste mi alespoň jednou jedinkrát, že víte…“

„Vy jste ale domýšlivý,“ zamračila se. „Co bych vám měla naznačovat? A ještě ke všemu před tetami nebo před mamá. Snad si nemyslíte, že jsem si vašeho nápadného chování všimla jen já sama!“

Snažil se zatvářit zkroušeně, ale příliš se mu to nedařilo.

„Slečno Girardová…“

Rychle si položila prst na ústa, očima zatěkala ke dveřím, a než stačil pochopit, co se děje, prudce se naklonila a sfoukla svíčku.

Pokoj se ponořil do tmy. Ale jen na nepatrný okamžik, protože vzápětí se otevřely dveře a do místnosti vkročila dáma se svícnem v ruce. Julien v ní poznal jednu z dívčiných tet. Raději se přikrčil do stínu okenice, i když nebylo pravděpodobné, že dáma oslněná světlem tříramenného svícnu by si mohla všimnout temné siluety na terase.

Za ten nepatrný okamžik, kdy se pokoj ponořil do úplné tmy, prokázala slečna Girardová, že jí nechybí pohotovost. Když ji zachytilo světlo svícnu, nestála už u stolku, ale ležela v posteli s přikrývkou přitaženou k bradě.

Dáma postavila svícen na stolek a okamžitě si všimla dosud čadícího knotu svíčky. Podezíravým pohledem přelétla ležící dívku a pak rychle očima propátrala pokoj. Mladík na terase se pro jistotu vtiskl ještě hlouběji do stínu okenice.

Ale přísná dáma nehledala jeho. Ostřížím zrakem dál zkoumala pokoj a pak s triumfálním výrazem vytáhla zpod bohatě nařasené dečky na komodě ohmatanou knihu. Zvedla ji štítivě dvěma prsty jako cosi odporného a ukázala dívce.

„Takže tys mě neposlechla, Emmo! Zase sis četla před spaním! Cožpak nikdy nedáš na dobře míněné rady? Přemíra čtení kazí zrak, zakulacuje záda a způsobuje bolesti hlavy! Navíc Voltaire…“

Stiskla rty, jako by chtěla zadržet neslušné slovo, uchopila svícen a zamířila ke dveřím. „Zítra si o tom promluvíme, Emmo. A tentokrát už nepočítej s mou shovívavostí!“

S knihou v jedné a se svícnem v druhé ruce vyšla ven a pokoj se opět ponořil do tmy.

Julien ze svého místa nic neviděl, ale slyšel tiché šustění látky následované zaskřípěním podlahy. Pak se rozhostilo naprosté ticho, ale on přesto poznal, že Emma Girardová stojí těsně u okna, neboť mu o chřípí zavadila známá vůně.

„Vím, že jste pořád tady,“ řekla dívka tichounce. „Ale měl byste raději odejít. Sám vidíte, co riskujete. A co riskuji já.“

„Nechtěl jsem vás vystavit riziku,“ zašeptal do tmy. „Ale nenechávejte mě odejít bez naděje na další setkání.“

„Snad nechcete zase přijít sem na terasu?“ vyděsila se upřímně. „Slibte mi, že nic takového už neuděláte!“

„Jen pokud mi dáte naději, že se s vámi smím brzy setkat někde jinde.“

Zaváhala. „Ve čtvrtek odpoledne budeme u Fournierů,“ řekla nakonec. „Ale pokud tam chcete přijít také, buďte, prosím, opatrnější.“

„Přísahám, že vás nezkompromituji,“ slíbil slavnostně. A pak zatápal před sebe do tmy, neboť se chtěl alespoň jednou jedinkrát dotknout její ruky, a když mu bude štěstí přát, tak tu ruku třeba i políbit. Opatrně, na konečky prstů…

Stála mnohem blíž, než očekával. Jeho dlaň se zapletla do vlnitých vlasů, hladkých, hebkých, živých… Byl to spíš neuvědomělý pohyb, když sevřel prsty a přitáhl záplavu vlasů blíž. Něžná vůně ho omámila, a tak se naklonil ještě dál do neproniknutelné tmy a v té chvíli se jeho rty dotkly Emminy tváře. Snad to nebyl ani polibek, jen lehoučký nepatrný dotek. Slyšel, jak se dívka ve tmě nadechla a pak zřejmě ustoupila dozadu, protože náhle měl dlaň prázdnou. Vlasy se mu vysmekly, zašimraly ho na konečcích prstů, pohladily posledním závanem vůně a propadly se do tmy pokoje stejně jako jejich majitelka.

„Dobrou noc,“ řekla Emma tiše. Slyšel, jak zaskřípělo zavírané okno, a pomalu se napřímil.

Náhlý poryv větru mu rozhodil vlasy a vzedmul rukávy košile. Nevěnoval mu pozornost, na rtech stále cítil něžný dotek, ten úžasný dárek, jehož se mu tak nečekaně dostalo.

Jak slezl z terasy a prošel zahradou, si nepamatoval. Pohyboval se jako ve snu a nijak zvlášť nevnímal ani to, že vítr neustále sílí. Když přelézal zahradní zeď, začalo pršet, a než se dostal domů, byl promoklý až na kůži. Nevadilo mu to.

To bylo jeho první dostaveníčko s Emmou Girardovou. A ačkoliv při něm nepadlo ani slovo o lásce, byl to pro něj ten nejúžasnější milostný zážitek.

O dva dny později se setkali u Fournierů. Dodržel slib, přestal ji stíhat výmluvnými pohledy a začal se chovat mnohem nenápadněji.

Setkání na terase zůstalo jeho tajemstvím, nesvěřil je ani příteli Claudovi. Napsal Emmě Girardové další dopis a podařilo se mu podstrčit jí ho na odchodu od Fournierových.

Odepsala mu. A protože předávání dopisů ve společnosti bylo příliš nebezpečné, vymysleli jednodušší způsob. Emma každou neděli chodila s tetami na mši. Po ní vždycky zašly k rodinné hrobce, kam nosily květiny. Julien si všiml, že v aleji, kudy dámy musely projít, je náhrobek v podobě anděla v rozevlátém rouchu. Jeden ze záhybů roucha byl natolik hluboký, že se do něj dal zastrčit srolovaný list papíru.

Ta zvláštní poštovní schránka jim sloužila k plné spokojenosti dlouhé týdny. Julien respektoval Emmino přání a už nikdy nevstoupil do zahrady Girardových. Ale nikdo mu nemohl zakázat, aby s ní neprohodil sem tam nějaké slovo ve společnosti a aby s ní netančil na jednom z dobročinných plesů. Právě mu minulo sedmnáct let, Emma Girardová byla jeho první láska. Věnoval veškerou pozornost pouze jí a zcela mu uniklo, že její rodina sleduje jeho počínání s nevolí a jeho vlastní otec s rostoucí obavou.

Julien se cítil šťastný. Dvakrát se mu podařilo setkat se s ní o samotě. Jednou na večírku, kdy se na několik minut ocitli v zahradě, daleko od míst osvětlených lampiony. Tehdy mezi nimi došlo k prvním důvěrnostem. Ke skutečným polibkům a několika nesmělým dotekům.

Další důvěrnosti se odehrály na jakémsi přírodopisném výletě. Tehdy se společnost rozptýlila v nepřehledném zalesněném terénu a oni dva se mohli vytratit. Tentokrát měli pro sebe mnohem více času a dokázali ho využít stejně objevně, i když nevinně jako poprvé.

Oběma se to líbilo.

Pak přišel podzim. Julien odjel do Paříže, aby se vrátil do školy, Emma Girardová zůstala ve městě. A zůstal tam i Claude Thevenet, jehož studia skončila.

Julien s Emmou si vyměnili několik vášnivých dopisů plných přísah a ujišťování o lásce. Ona mu mohla psát přímo do jeho studentského bytu, on jí poste restante.

V adventu přijel domů, ale Vánoce pro něho byly zklamáním, protože Emma odjela nečekaně k příbuzným na jih. Vůbec se nesetkali. Roztrpčení z její nepřítomnosti mu poněkud vynahradil přítel Claude. Zase chodili všude spolu jako nerozlučná dvojice a Julien trpělivě snášel přítelovy narážky na svou lásku k Emmě Girardové.

Po Novém roce se vrátil do Paříže. Poštovní spojení mezi ním a Emmou se obnovilo, ale Julienovi se přesto zdálo, že její dopisy jsou stále kratší a intervaly mezi nimi delší.

Začátkem března se odmlčela úplně. Trnul hrůzou, že je těžce nemocná a to jí znemožňuje psát. Nebo že někdo objevil spojení mezi nimi a rázně mu učinil konec. Mučil se představami reálnými i zcela vymyšlenými, ale skutečnou příčinu neuhodl. Objasnil mu ji až Emmin poslední dopis. Psala stručně a po vášnivých slovech z předchozí korespondence nebylo v tomto listu ani stopy. Vysvětlila mu, že ji okolnosti nutí se provdat. Jejich platonická láska byla příjemná a ona na ni nikdy nezapomene. Ale jak sám dobře ví, oni dva se nikdy vzít nemůžou. On bude ještě dlouhá léta studovat a až dostuduje, bude mu další dlouhá léta trvat, než si vybuduje nějaké postavení s odpovídajícím platem. O tom, že by stačil uživit rodinu z hubené renty, která mu zůstala po matce, nemůže být ani řeči. Ona se sice vdát netouží, ale je nucena vyhovět přání rodičů a podvolit se. Je zbytečné, aby jí psal. Už nebude chodit na poštu vyzvedávat jeho dopisy. Všechno, co bylo mezi nimi, nenávratně skončilo. Musí to pochopit a nekompromitovat ji…

Tentokrát neposlechl. Hnala ho užaslá nevíra, pocit zrady, urážka, kterou nedokázal spolknout. Podruhé absolvoval cestu do Girardovy zahrady. Tentokrát mnohem nebezpečnější než tu první. Byl začátek dubna, koruny stromů dosud zůstaly holé, sotva vypučelé lístky stěží dokázaly skrýt vetřelce.

Čekal na tmu stejně jako tenkrát, ale teď byla situace o to těžší, že dům byl tichý. Žádní hosté, žádná hudba, žádná kulisa skrývající zrádné zvuky.

Terasa byla holá a kluzká odpoledním deštěm. Její okno dosud svítilo.

Byla sama. Seděla u stolku a listovala nějakou knihou. Bez zaváhání zaklepal. Prudce vzhlédla a na její tváři se objevil úlek. Zavrtěla odmítavě hlavou, ale on nehodlal ustoupit. Znovu zaklepal a pak se díval, jak neochotně se blíží a s jakou nechutí otvírá okno.

„Zbláznil jste se?“ zeptala se odměřeně.

„Možná.“

„Co ještě chcete? Napsala jsem vám všechno v dopise. Pochopte přece…“

Jízlivý úsměv mu zkřivil tvář. „Pochopit? Obávám se, že tohle přece jen nedokážu. Ale vy jste před chvílí nemluvila pravdu. Nenapsala jste mi všechno! Zapomněla jste na jednu podstatnou věc. Na tu nejdůležitější. Na jméno toho, komu jste dala přede mnou přednost! Mám právo ho znát!“

„Ne, Juliene, to už není vaše věc.“

Viděl nejistotu v její tváři. A také strach smíšený s čímsi, co vypadalo jako prosba. Přesto nehodlal couvnout.

„Mám právo ho znát!“ opakoval důrazně.

Váhala. Ale věděla, že se ho nezbaví, dokud mu neřekne pravdu. Nadechla se, uhnula pohledem a znovu zaváhala.

Čekal.

„Claude Thevenet,“ řekla tiše.

Julien Arnaud odjížděl z místa souboje a myslel na to, že plány do budoucnosti, které se ještě před několika týdny zdály samozřejmé a jasné, se už nikdy neuskuteční. Nedokázal si představit, že by se vrátil do školy a pokračoval tam, kde přestal. Nebylo mu ještě osmnáct a rána, kterou právě utrpěl, mu připadala jako to nejhorší, co ho v životě mohlo potkat. Jeho svět se zhroutil. Nebylo nic, k čemu by se chtěl vracet.

O hodinu později odjel z otcova domu, aby se do něj už nikdy nevrátil. Vezl si jen to nejnutnější, neboť k životu, který hodlal vést, mnoho nepotřeboval.

Několik dní nato vstoupil do armády.

Teprve s postupujícími lety si Julien Arnaud byl schopen přiznat, že jeho milostný vztah s Emmou Girardovou předznamenalo už jejich první setkání. Ona směs zvědavosti, ironie, trošky strachu a touhy po dobrodružství, která je v sedmnácti zcela pochopitelná. Emma nebyla zlá, byla jen nestálá a příliš mladá. I on byl příliš mladý. S postupem času si uvědomil, že jí by dokázal odpustit. Jí ano, neboť první lásky zhusta mívají takový osud jako ta jeho. Ale Claudovu zradu – zradu na dlouholetém přátelství – tu nikdy odpustit nedokázal.

Zpět do města se už nevrátil. Nebylo proč. Matka mu zemřela, když mu byly čtyři, sourozence neměl a jeho vztahy s otcem byly velmi chladné. Netoužili se navštěvovat. Pro informovanost jim stačil jeden stručný dopis ročně. Z prvního z těch dopisů se Julien dověděl, že se manželům Thevenetovým necelý rok po svatbě narodila dcera. Nic víc si už vědět nepřál.

Julien Arnaud udělal v armádě kariéru. Se svým životem byl vcelku spokojen a nic na něm nehodlal měnit. Ostatně nebylo ani co. Studia nedokončil a renta po matce byla opravdu mizivá.

Zpráva o otcově smrti ho zastihla ve chvíli, kdy se s oddílem chystal na plavbu do Afriky. Dovolenou nedostal, a proto se nemohl zúčastnit ani pohřbu. Dědictví za něho vyřídil notář. Po panu Arnaudovi starším zbyly pouze dluhy a na jejich zaplacení bylo třeba prodat Julienův rodný dům. Poslední pouto, které ho svazovalo s místem jeho první lásky, se přetrhlo.

Když mu bylo pětadvacet, seznámil se s Helenou Garonnovou. Byla to půvabná vdova, o čtyři roky starší než on, a měla desetiletého syna. Vlastnila nejen dům v Paříži, ale i malé venkovské panství v kraji Bordeaux. Nijak se netajila svou náklonností k mladému kapitánovi, ani tím, že je dost zámožná na to, aby spolu mohli z jejích peněz příjemně žít. Odmítl. Ne proto, že by se mu nelíbila, ale nepatřil k mužům, kteří si svou finanční situaci vylepšují výhodným sňatkem. Jeho hrdost byla silnější než touha po zajištěném postavení.

Ale tehdy se na něho poprvé usmálo štěstí. Rok po seznámení s Helenou Garonnovou zemřel v cizině jeho strýc, matčin bratr. Protože zůstal bezdětný, padl jeho majetek do klína nic netušícímu Julienovi. Tím momentem se z kapitána Arnauda stal zámožný muž. Dlouho neváhal. Deset let po svém vstupu do armády pověsil vojenské řemeslo na hřebík, oženil se a odstěhoval na Helenino venkovské panství kdesi v Bordeaux. Z městského člověka se obratem ruky změnil ve venkovana a zdálo se, že tato role mu zcela vyhovuje. Cítil se jako ryba ve vodě. Byl pánem vlastního majetku a jeho zákonitá manželka se ho chystala obdarovat dědicem.

Radostná událost se ale nekonala. Dítě se narodilo předčasně a během několika hodin zemřelo. Helenin lékař se vyjádřil skepticky k tomu, že by paní Arnaudová ještě někdy mohla otěhotnět. Přesto k tomu došlo. O dva roky později. Druhý porod Helena Arnaudová nepřežila. Ani ona, ani dítě.

Otřesený Julien se stáhl do ústraní a svůj smutek skryl za dveřmi domu, v němž spolu s ním zůstal vyděšený dospívající chlapec, kterému nyní musel nahradit nejen otce, ale i matku.

KAPITOLA 1.

Francie, srpen 1869

Dvojstup dívek vedených řádovými sestrami prošel rozpáleným náměstím a zamířil do úzké uličky, která skýtala alespoň jakýs takýs stín.

Těsně předtím, než zabočila za roh, se Carolina nenápadně ohlédla. Světlovlasý mladík si udržoval stále stejný odstup a protože z ní po celou dobu nespustil oči, nemohlo mu její ohlédnutí uniknout. Okamžitě se usmál a malinko se uklonil. Rychle se odvrátila, předstírajíc, že si jen upravovala stuhu na šatech. Přesto si stačila všimnout, že se té průhledné kamufláži zasmál.

Dívka po její pravé ruce zašeptala:

„Je to pořád ten samý, Carolino! Už druhý týden. To vypadá na pořádné zamilování!“

„Nesmysl!“ Carolina se zatvářila odmítavě, ale na dalším rohu přece jen neodolala a znovu se nenápadně ohlédla. Byl tam pořád. Znovu se uklonil a tentokrát si výmluvným gestem položil ruku na srdce.

Carolina zrudla, vypadla z rytmu a přišlápla dívce kráčející před ní patu tak důkladně, že se jí vyzul střevíček. Celá řada zakolísala a vzorné dvojice se okamžitě rozpadly. Řádová sestra přelétla očima nastalý zmatek a neomylně se zastavila pohledem u zrudlé Caroliny.

„Co se děje?“

„Nic, sestro,“ šeptlo děvče očividně rozpačité z toho, že na sebe přitáhlo takovou pozornost. „Zakopla jsem…“

Řádová sestra zapátrala očima po okolí a okamžitě si všimla světlovlasého mladíka postávajícího na rohu. Když spatřil její pohled, hluboce se uklonil. Zamračila se.

„Zná někdo z vás toho muže?“ zeptala se studeně.

Odpovědělo jí pouze ticho.

„Ani ty, Carolino?“

„Ne, sestro.“

Jeptiška si ještě jednou podezíravě prohlédla zrudlou dívku a pak své, už zase ukázněné stádečko, pobídla k chůzi.

Na dalším rohu se Carolina ohlédnout neodvážila.

Drobná Marie-Louisa vklouzla do dveří a rychle se rozhlédla. Teprve když se přesvědčila, že je Carolina sama, vytáhla ze záhybů šatů několikrát přeložený list papíru a podala jej nechápavě se tvářící dívce.

„Je pro tebe. Podstrčil mi ho ten světlovlasý mladík, když jsem se vracela se sestrou Josefou z tržiště. Chtěla jsem ho odmítnout, ale tvářil se tak nešťastně, že jsem to nedokázala.“

Carolina zrudla. „Třeba vůbec není pro mě. Třeba…“

„Je pro tebe. Řekl: slečně Carolině Thevenetové. A také to tam napsal. Podívej.“

Carolina si váhavě vzala složený list. Skutečně na něm stálo její jméno. Netušila, kde se je mohl dovědět. Nejistě pohlédla na Marii-Louisu.

„Tak se do něj podívej,“ řeklo děvče netrpělivě. „Nebo ho snad mám odnést zpátky?“

Obě se zasmály a Carolina už bez dalšího váhání rozbalila list a zlomila pečeť. Rychle přelétla očima několik řádek, zrudla a list chvatně složila.

Marie-Louisa se zatvářila zklamaně, bezpochyby se domnívala, že jí Carolina dá dopis přečíst.

„Co píše? A jak se jmenuje?“

„Simon.“

„To je všechno?“

„Marie-Louiso!“

„No dobře,“ pokrčila dívka rozmrzele rameny. „Já tedy jdu. Ale kdyby sis to přece jen rozmyslela, a chtěla mi říct něco víc, určitě víš, kde mě hledat. A dlouho neváhej, třeba mě ještě budeš potřebovat!“

Zmizela za dveřmi a Carolina se znovu vrátila k dopisu. Byl plný vášnivých slov a odvážných vyznání. A také obsahoval žádost o schůzku. Velmi zdvořilou žádost:

Vím, že třeba ke švadleně smíte chodit jen v doprovodu další schovanky, psal. Dovolte mi, abych Vás někde na té cestě mohl pozdravit. Abych Vám směl pohlédnout zblízka do tváře. Abych směl slyšet Váš hlas…

Carolina znovu složila list a zamyšleně pohlédla k oknu, za nímž se pomalu stmívalo. Zřejmě si byl jejím souhlasem dost jistý, neboť psal, kam má položit odpověď: Do spáry ve zdi těsně u brány městského parku, kudy den co den chodívaly klášterní schovanky se sestrou dohlížitelkou na vycházku.

Rozhodla se, že žádnou odpověď nenapíše. Světlovlasý mladík se jí líbil, ale žádost o schůzku jí připadala příliš opovážlivá. Zřejmě byl zvyklý na snadné vítězství.

Druhý den se vymluvila na bolesti hlavy a nešla ani na obvyklou procházku. Marie-Louisa jí večer přinesla další dopis, plný úzkosti o její zdraví. A také plný něžných slov a přísah. Ani tentokrát neodpověděla, ale na pravidelnou procházku další den šla. Stál na svém obvyklém místě a ve tváři měl výraz úlevy.

Zapomněla se kontrolovat a opětovala mladíkův úsměv. Jeho radost byla tak očividná, že jí vyhnala z hlavy všechny myšlenky na mladíkovu opovážlivost a sebejistotu…

O týden později se sešli. Carolina doprovázená Marií-Louisou dostala povolení zajít do města ke švadleně. Setkání bylo kratičké a trochu chaotické. Došlo k němu na schodech domu, v němž se nalézal krejčovský salon. Marie-Louisa hlídkovala dole v přízemí a oni dva si mohli vyměnit pár slov. Nesmělá Carolina jich nepronesla mnoho, většinu hovoru obstaral Simon. Zároveň z ní vymámil slib, že se znovu sejdou o tři dny později. Zase tady…

O tři dny později Carolinu nepříjemně překvapilo, že Simon na schodech nečekal. Vysvětlení se jí dostalo nahoře v salonu, odkud ji sama majitelka odvedla do jednoho z vedlejších pokojů. Tam netrpělivě přecházel světlovlasý mladík.

„Pět minut, pane Garonne,“ připomněla majitelka salonu s výmluvným pohledem na hodiny a zmizela za dveřmi.

„Odpusťte,“ řekl mladík dřív, než Carolina stačila promluvit. „Vidím na vás, že se zlobíte, ale setkání na schodech se mi zdálo nevhodné a nebezpečné. Tady je přece jen větší klid na to, abych vám mohl konečně říci, jak moc vás miluji…“

Ve chvíli, kdy to nejméně čekala, před ní poklekl, uchopil její ruku a přitiskl si ji ke rtům.

„Změnila jste můj život, slečno Carolino. Vzala jste mi klid! Den, kdy vás nevidím, pokládám za ztracený. Ne, neděste se, prosím, to moje velká láska k vám mi dává odvahu mluvit tak otevřeně. Miluji vás, slečno Carolino. Víc než cokoli na světě, víc než svůj život! Projevte trochu milosrdenství a řekněte mi, že mám alespoň nepatrný kousíček naděje na to, že byste mohla můj cit opětovat. Nebuďte krutá, promluvte!“

„Pane Garonne…“

„Řekněte to, slečno Carolino,“ naléhal. „Jen jedno slůvko!“

Pokusila se mu vytrhnout ruku, ale držel ji pevně.

„Prosím, slečno Carolino!“

Tvář se jí pomalu zalévala červení, oči se snažily uhnout před jeho úpěnlivým pohledem.

„Carolino!“

„Ano,“ řekla sotva slyšitelně. „Já…“

Nenechal ji domluvit. V mžiku byl na nohou a než se stačila vzpamatovat, vzal ji do náruče a políbil na ústa.

Tiché zaklepání na dveře opravdu nemohlo přijít v nevhodnější dobu…

Carolina se mu s tichým výkřikem vymanila z náruče. Když se ji znovu pokusil uchopit, ustoupila za kulatý stolek a zrudlý obličej schovala v kapesníčku.

Zatěkal pohledem ke dveřím a pak zpátky k ní. Potřeboval ještě trochu času, ale ta baba, které musel pořádně namastit kapsu, mu nedarovala ani minutu navíc. Bude si muset najít nějaké lepší a bezpečnější místo ke schůzkám. Protože další schůzky zcela určitě budou, o tom teď už nepochyboval. Carolinin zmatek, její přiznání, že má u ní naději: to bylo víc, než mohl na první schůzce u počestné dívky očekávat. Už před setkáním na schodech si předsevzal, že se nebude chovat zbrkle, dívenka jako ona se mohla vyděsit prudšího gesta nebo příliš odvážného slova… Na zlatou rybku se vyplatí líčit pomalu a opatrně…

A tak se jen hluboce uklonil a řekl:

„Slečno, odpusťte mi, jestli jsem vás vylekal přemírou svých citů. Ale věřte mi, že vám nehodlám zkřížit ani vlásek na hlavě. Přál bych si vás nosit na rukou až do konce svých dní!“

Jeho hlas se chvěl a to rozechvění přesvědčilo plachou Carolinu víc než všechna vyznání.

Na dveře se ozvalo další málo diskrétní zaklepání a rozzlobený Simon Garonne křikl netrpělivě: „Ano, už jdu!“

Přesto nešel, vyčkávavě hleděl na dívku, která si ještě pořád schovávala tvář za kapesníčkem. Ale její oči zůstaly volné a dívaly se na něho se směsicí obav, zvědavosti a plaché panenské touhy.

„Myslím, že za tři dny máte další zkoušku,“ řekl tiše. „Dovolte mi, abych tu na vás mohl zase počkat. I těch pět minut strávených ve vaší společnosti mě činí šťastným. Šťastnějším, než jsem byl za celý svůj dosavadní život… Slibte mi, že přijdete! Prosím!“

Chtěla promluvit, ale hlas se jí zadrhl, a tak jen souhlasně kývla a pak spíš vyběhla, než vyšla ze dveří. Těsně na prahu jí vypadl z prstů kapesníček, jímž si předtím zakrývala tvář. Nesnažila se ho sebrat a Simon Garonne se po jejím odchodu vrhl na ten drobný kousek látky jako orel na kořist, přičichl k němu a pak ho pečlivě uschoval do kapsy.

Marie-Louisa, která čekala na Carolinu v malém salonku na zkoušení modelů, spatřila na dívčině tváři ruměnec a v očích výraz štěstí. Nikdo jí nemusel nic vykládat – její přítelkyně byla až po uši zamilovaná do Simona Garonneho.

Tři dny, které zbývaly do další zkoušky šatů, prožila Carolina jako v transu. Při vyučování si vysloužila několik ostrých výtek za svou mimořádnou nepozornost a při mši svaté ji musela Marie-Louisa neustále štípat, aby vstávala a sedala spolu s ostatními. Duchem byla zcela nepřítomna a myšlenky, které jí táhly hlavou, neměly se zbožností nic společného. Ještě loni si s Marií-Louisou dělaly žerty ze zamilovanosti Gertrudy Monsové, která spala v jejich ložnici hned u dveří. Nechápaly její vzdychání, její zasněnost a čekání na každý dopis od mladíka, s nímž byla zasnoubena. Nazývala to pošetilostí a cítila se nad to povznesená. A teď stačila dvě setkání, několik žhavých slov a jeden krátký polibek a byla na tom stejně. Marně se snažila z myšlenek vypudit obraz Simona Garonneho, ať dělala co dělala, vtíral se jí při každé vhodné i nevhodné příležitosti. V noci se beze spánku převalovala na lůžku a tisíckrát si opakovala slova, která jí řekl. A pokaždé v nich nacházela nový, úžasnější smysl. Zamilovala se a trochu ji děsilo, jak silně ji ten cit vykolejil. Ještě přede dvěma týdny neměla tušení, že nějaký Simon Garonne existuje, a dnes se stal tím nejdůležitějším člověkem v jejím životě. Cítila ostych, ale přesto se nemohla dočkat dalšího setkání, dalších milostných slůvek a možná i dalšího polibku. Byla toho citu plná, ze dne na den změnil její život. Ne, nechtěla myslet na nic jiného než na příští setkání se Simonem, ale přesto se jí do hlavy občas vloudila myšlenka na rodiče, na to, co by tomu řekli oni… Věděla, že mají o její budoucnosti zcela jiné představy. Pro dědičku Thevenetova majetku existoval už od dětství seznam možných uchazečů o ruku. Všichni pocházeli z dobře známých rodin, jejichž majetek se přinejmenším vyrovnal majetku Clauda Theveneta. S nikým neznámým se nepočítalo.

Carolina byla v duchu přesvědčena, že Simon Garonne pochází z rodiny, která je určitě mnohem lepší. Jeho vzhled, vystupování, oblečení… V duchu si malovala, že dojde k zázraku, že Simon Garonne najednou vytáhne z rukávu eso, které přebije všechny ostatní. Pak rodiče budou muset kapitulovat.

Simon Garonne jí řekl jen několik vět o lásce a ona na jejich základě plánovala celou společnou budoucnost. Vůbec ji nenapadlo, že on možná neuvažuje stejně. Byla to její první láska a ona jí přisoudila jen čisté a bezelstné pohnutky. V duchu tisíckrát rozebírala jediný kratičký dotek jeho rtů. Občas se jí zdálo, že si jej pouze vymyslela. Vždyť trval jen nepatrný okamžik. A ona ještě navíc zavřela oči a pevně semkla rty. Přesto cítila, jak se na ně přitiskla měkká ústa. Hebká a teplá…

„Nemůžeš pořád jenom snít!“ vpadl jí do myšlenek posměšný hlas Marie-Louisy. „Vždyť vypadáš jako náměsíčná!“

„No a co?“

„Jen se nečerti! Neříkám ti to pro nic za nic. Toho tvého vytržení si všimla většina děvčat a dokonce i naše ctihodné vychovatelky zbystřily pozornost. Zahráváš si s ohněm, Carolino!“

„Ty přeháníš, Marie-Louiso!“

„Ani trochu! Jestli se nezačneš chovat opatrně, dřív nebo později se to doví matka představená a dobře víš, co by tě pak čekalo!“

„Nestraš mě, Marie-Louiso!“

„Nechci tě strašit! Chci, aby ses začala chovat opatrně! Jinak přivedeš do neštěstí nejen sebe…“

Tón jejího hlasu Carolinu polekal. „Nechceš říct, že mi odepřeš svou náklonnost?“

Marie-Louisa se zasmála. „Ale, ale! Nazývej to skutečným jménem! Tohle nemá s náklonností nic společného. Ty se docela prostě bojíš, abych necouvla a nenechala tě v tom milostném zmatkování samotnou. Ty potřebuješ někoho, kdo by ti umožnil další setkání s tvým miláčkem. A moje záda se ti zdají dost široká, abyste se za ně mohli oba skrýt.“

„To nezní moc hezky,“ řekla Carolina střízlivým, trochu ublíženým hlasem. „V tvém podání vypadám jako vypočítavý člověk, který…“

Marie-Louisa ji prudce objala a zplna hrdla se rozesmála.

„Tak se mi přece jen podařilo tě vytrhnout z toho milostného tokání! Neboj se, já tě jen tak neopustím!“

„Jsi hodná,“ zašeptala Carolina dojatě, ale Marie-Louisa ji nenechala domluvit.

„Nejsem hodná. Jsem jenom zvědavá. Hrozně mě zajímá, jak to bude pokračovat.“

Když viděla, že se Carolina zamračila, zvážněla a dodala už bez rozverného tónu:

„Nechtěla jsem tě ranit. To je všechno jenom taková nevinná hra. Víš, první lásky jsou dojemné svou nevinností a naivitou, která je právě jenom poprvé. Až budeš prožívat další zamilování, už budeš mnohem střízlivější a také mnohem méně choulostivá na každé provokativní slůvko.“

Carolina na ni nechápavě pohlédla. „Obávám se, že ti teď docela nerozumím. O jakém dalším zamilování mluvíš?“

Marie-Louisa se zarazila, bylo vidět, že se jí do konverzace nechce. Zřejmě by ráda vzala svá předešlá slova zpět, ale Carolina nehodlala ustoupit. Hlas se jí třásl, když opakovala:

„Vysvětli mi, co jsi myslela tím dalším zamilováním!“

Marie-Louisa se ošila.

„No tak, Carolino, odložíme to. Ty jsi rozrušená…“

„Nejsem rozrušená natolik, abych si nemohla vyslechnout tvé vysvětlení.“

Marie-Louisa pohodila hlavou.

„Dobře, nechtěla jsem tě ranit, ale když to chceš slyšet, myslím, že tohle tvoje zamilování za nějakou dobu pomine, stejně jako pominula zamilování nás všech ostatních. Každý tím musí projít. První lásky jsou všechny stejné. A navíc, já osobně si myslím, že ten slavný Simon Garonne není takový, jakého si ve své nezkušenosti maluješ. Že to je prostě hošíček z dobré rodiny, který hledá rozptýlení…“

Carolina od ní odstoupila tak prudce, jako by se spálila.

„Myslela jsem, že jsme přítelkyně, Marie-Louiso. Ale po tom, co jsi řekla o panu Garonnem, je jasné, že naše přátelství skončilo!“

„Carolino!“

„Ne, nechci nic slyšet!“ vyrazila ze sebe Carolina, pak si zakryla oběma rukama obličej a utekla.

Marie-Louisa stála na stejném místě, dokud zvuk běžících nohou nezanikl v prázdnotě klášterních chodeb. Stála a v duchu si spílala nevybíravými slovy. Carolina byla její nejlepší přítelkyně a ona ji chtěla jen varovat, nikoli urazit. Ale podařilo se a Marie-Louisa by ráda vrátila čas a zarazila ta neprozřetelná slova. Vždyť Carolina byla tak zranitelná, že každé slovo na adresu její lásky bylo nutné vážit na lékárnických vážkách. Marie-Louisa měla svou první a dokonce i druhou a třetí lásku za sebou a její názory byly proto mnohem realističtější a rozumnější než Carolininy. Kdyby byla tak nezkušená jako Carolina, možná by ji Simon Garonne okouzlil stejně. Ale ona se už nedala zmást novými pohledy a krásnými slůvky. Proto viděla pohledného mladíka, který hledá spíš dobrodružství než něžnou platonickou lásku, jakou si představovala Carolina. Marie-Louisa se už jednou sama v podobné situaci ocitla a teď by ráda ušetřila přítelkyni zklamání. Ale slova, která zvolila, nebyla asi nejvhodnější. Marie-Louisa si umínila, že musí všechno napravit. I kdyby měla Carolinu odprosit! Ale o to větší pozor si dá na toho mládence s jiskřivýma očima a svůdnickým úsměvem…

Carolina nepřišla ke společné večeři, sestra dohlížitelka ji omluvila náhlou bolestí hlavy. To znamenalo, že se nezúčastní ani večerní modlitby. Marie-Louisa toho využila, sedla si do poslední lavice a ve chvíli, kdy všechny chovanky i sestry byly zaujaty modlitbou, vyplížila se po špičkách z kaple, na chodbě si zula boty a bosky běžela do společné ložnice. Našla Carolinu na lůžku. Zcela oblečenou a opuchlou pláčem, s očima červenýma a kapesníčkem promočeným tak, že se dal ždímat. Bez rozmýšlení se jí vrhla kolem krku a když si společně poplakaly, odpřisáhla, že při ní vždycky bude stát, a také to, že za tři dny s ní půjde na zkoušku ke švadleně a udělá všechno pro to, aby jí umožnila co nejdelší a ničím nerušený rozhovor se Simonem Garonnem.

O několik hodin později obě duševně vyčerpané zažehnutým konfliktem a všemi těmi zvířenými emocemi, které poznamenaly dnešní den, ležely na svých kavalcích uprostřed pokojně oddechujících chovanek. Tehdy Marii-Louisu s trochou překvapení napadlo, že ta mírná a nezkušená Carolina nad ní vlastně vyhrála. Přinutila ji – mnohem rozhodnější a zkušenější – aby udělala přesně to, co původně vůbec udělat nechtěla: proti svému přesvědčení se stala Carolininým prostředníkem ve vztahu k Simonu Garonnemu.

KAPITOLA 2.

Majitelka krejčovského salonu madam Rosierová seděla se šálkem čaje v ruce, vedla lehkou konverzaci a očima přitom neustále sledovala hodiny na stěně mezi okny. Carolina se Simonem Garonnem už dostali plné čtyři minuty nerušeného rozhovoru. Marie-Louisa si dobře všimla, jak je madam Rosierová napjatá. Určitě to nebylo proto, že by ji trápilo svědomí, že poskytla svůj dům k takovému poklesku, jakým je tajné dostaveníčko mladého pána s klášterní schovankou. Její napětí pramenilo z neuspokojené zvědavosti. Co by za to dala, kdyby mohla alespoň škvírkou nahlédnout do vedlejšího pokoje…

Tam se ale nedělo nic pohoršlivého. Carolina seděla na krajíčku křesla, klopila oči a s dychtivým očekáváním naslouchala vyznáním Simona Garonneho. Mladík klečel na jednom koleni těsně vedle jejího křesla a z úst mu lehce plynula něžná i vášnivá slova, která vháněla do dívčina obličeje čím dál silnější ruměnec.

Když nakonec vztáhl ruku a uchopil Carolininu dlaň, dívčin zmatek dosáhl vrcholu. Ruměnec se jí rozlil z tváří až na hrdlo a její hlas zněl přiškrceně, když řekla:

„Slíbil jste mi, že se budete chovat způsobně, pane Garonne.“

Přitiskl ústa na její zápěstí a zvedl k ní tmavé planoucí oči.

„Zdá se vám snad, že jsem svůj slib porušil, slečno Carolino? Což jste opravdu tak krutá, že mi nedovolíte ani tu nepatrnou výsadu dotýkat se rty vaší ručky? Ne! Ve vašich očích vidím dobrotu a laskavost. Vy nejste krutá! Vy jen podléháte jakýmsi klamům, které do vaší duše zaseli v klášteře! Ale kdybyste přestala klopit zrak a podívala se mi do očí jen o malý okamžik déle, musela byste si v nich přečíst, jak velká je moje láska k vám. A také byste si přečetla, že vám nechci ublížit! Ani slovem, ani skutkem! Jsem váš nejoddanější sluha, slečno Carolino, a kdybych si mohl vybrat svůj další osud, chtěl bych zbytek života strávit přesně takto. U vašich nohou!“

„Pane Garonne…“

„Ach, slečno, cožpak ve vás není ani trocha soucitu? Cožpak ještě i teď musíte být tak formální? Opravdu pro vás musím zůstat pouhým panem Garonnem? Naplnilo by mne největším blaženstvím, kdybych mohl z vašich úst jedinkrát zaslechnout své jméno!“

Carolina zatěkala očima z mladíkovy tváře na zavřené dveře, za nimiž bylo hluché ticho.

„No tak, slečno Carolino, alespoň jednou!“ žadonil mladík a nenápadně si přitahoval rozrušenou dívku blíž a blíž.

„Vy na mne příliš spěcháte,“ pokusila se bránit, ale on znovu přitiskl rty na její zápěstí a pak odhrnul krajkovou manžetu a políbil ji výš na předloktí a ještě výš a dobře cítil, jak se při každém dalším polibku její ruka chvěje stále silněji a silněji.

„Pusťte mě, prosím,“ vypravila ze sebe přiškrceným hlasem. „Pusťte mne… Simone…“

Jakmile jí jméno splynulo ze rtů, mladík se prudce napřímil a pak ji, sedící na samém krajíčku křesla, strhl k sobě dolů. Pevně ji sevřel a políbil na rozechvělá ústa. Tentokrát to nebyl žádný kraťoučký dotek jako poprvé. Byl to dlouhý vášnivý polibek a čím víc se protahoval, tím větší zmatek vnášel do hlavy rozrušené Caroliny. Teď už se třásla jako list ve větru a nebýt mladíkových silných paží, určitě by upadla na zem. I tak se zdálo, že nemá ke mdlobám daleko. V hlavě jí hučelo, pod zavřenými víčky se jí míhala rudá kola, dech vázl v prsou a srdce tlouklo jako zběsilé.

Mladík cítil, jak se mu zprvu v objetí vzpírá, jak se snaží odtáhnout, ale s délkou polibku její úsilí sláblo, až nakonec ustalo docela. Carolina se poddala tlaku jeho paží a napůl klečící napůl ležící zůstala nehybná a odevzdaná uprostřed pokoje madam Rosierové.

Mladík odtrhl ústa od jejích rtů a lehce ji políbil na zavřená víčka.

„Podívejte se na mne, Carolino, prosím.“

Pomalu a váhavě oči otevřela. Mladíkovu tvář měla těsně nad svou, jeho oči byly tak blízko, že skoro cítila žár, jež z nich sálal.

„Chci, abyste věděla, že vás miluji, slečno Carolino,“ řekl zblízka. „A že se nevzdám, dokud vás neučiním svou ženou!“

Carolina se nadechla tak prudce, že to znělo skoro jako vyjeknutí. Tak tedy přece! Nemýlila se, když od první chvíle spojovala svou budoucnost s budoucností Simona Garonneho. Ne, Marie-Louisa neměla pravdu! Simon byl čestný muž. Nehledal rozptýlení a dobrodružství! Hledal skutečný cit! A ona mu ho toužila dát vší silou první lásky.

„Slibte mi,“ pokračoval naléhavě, „že uděláte totéž! Že se nevzdáte a nenecháte nikým zviklat a zastrašit. Že vytrváte, dokud se nestanete mou ženou! Slibte to, Carolino!“

Ruměnec z tváří jí ustupoval a hlas se ještě trochu chvěl, když tiše řekla: „Ano, slibuji!“

Tentokrát se polibku nevzpírala, zůstala poddajná a odevzdaná. Skoro litoval, že ji musí pustit, ale opatrnost byla na místě, nemohl si dovolit nějakou zbrklostí ztratit už vydobyté pozice. U ní i u madam Rosierové, která by mu příště mohla odepřít azyl svého domu. A on ho ještě nějakou dobu bude potřebovat!

„Musíme se rozloučit,“ řekl tiše. „Ale věřím, že za tři dny se tu zase sejdeme. Ve stejnou dobu…“

Cestou do kláštera byla Carolina nezvykle tichá. Marie-Louisa z ní marně páčila nějaké podrobnosti schůzky.

„Miluje mě,“ řekla Carolina a hlas jí zněl šťastně. „Opravdu mě miluje. Přísahal mi, že se stanu jeho ženou. To by tě mělo přesvědčit, že jeho úmysly jsou skutečně čisté a poctivé!“

To by mělo, říkala si Marie-Louisa v duchu. Ale nějak se to nedaří…

O den později dostala Carolina spěšný dopis. Vsunula jí ho do dlaně jedna ze schovanek, která byla ráno se sestrou Agátou na tržišti.

Stalo se něco neočekávaného, psal Simon Garonne. Musím Vás vidět ještě dnes! Zařiďte si to nějak a pokuste se přijít! Budu čekat u madam Rosierové. Miluji Vás!

Marie-Louisa byla vyděšená Carolininým horečnatým pohledem. „Určitě se mu něco stalo,“ opakovala dívka neustále a prsty přitom cupovala kapesník. „Určitě, Marie-Louiso! Jinak by přece netrval na okamžitém setkání! Hrozí mu nějaké nebezpečí!“

„Já si to nemyslím,“ oponovala jí přítelkyně. „Jaké by mu mohlo hrozit nebezpečí! A kdyby – určitě by ti to napsal. Podle mého nepatří k těm, kteří si své trable nechávají pro sebe,“ uštípla nakonec, ale pak jen bezmocně pokrčila rameny a odběhla do kuchyně, aby se poradila se starou kuchařkou Antoinettou.

Antoinetta nebyla jeptiška, přišla do kláštera před dvaadvaceti lety, kdy za velké epidemie cholery ztratila manžela i všech sedm dětí. Byla tenkrát ještě poměrně mladá, nechali ji v klášterní kuchyni jako pomocnici a ona se během let vypracovala až na vrchní kuchařku. Bez jejího vědomí se v kuchyni nemohlo pohnout ani hrnečkem a co víc, když na něčem trvala, neodvážily se jí odporovat ani jeptišky.

Ale Marie-Louisa měla zvláštní postavení, protože Antoinettina sestra byla její chůvou a kuchařka proto držela nad dívkou od prvního dne ochrannou ruku a navíc jí podstrkovala ta nejlepší sousta. Teď sice nebyla nadšená, když jí Marie-Louisa vysvětlila, co od ní požaduje, ale nakonec se dala přesvědčit. O chvíli později klusala mladá pomocnice do města a nesla do salonu madam Rosierové dopis a několik mincí pečlivě svázaných v cípu kapesníku.

O hodinu později dorazila ke klášterní fortně služka z domu madam Rosierové a odevzdala sestře vrátné dopis. Majitelka nejlepšího krejčovského salonu ve městě se v něm mnoha květnatými slovy omlouvala, že nešťastnou náhodou došlo k jakémusi poškození modelu šatů pro slečnu Carolinu Thevenetovou a je proto nezbytně nutné, aby slečna osobně přišla na novou zkoušku ještě dnes, jinak madam Rosierová neručí za to, že šaty budou dohotoveny včas.

Carolina dopis s tlukoucím srdcem donesla matce představené a pak s bledou tváří čekala na svolení či odmítnutí. Matka představená z pochopitelných důvodů neviděla ráda, když se dívky příliš zaobíraly tak přízemními věcmi, jakými je nová garderoba (byť i splňovala přísné klášterní normy), ale na druhou stranu si byla vědoma, že ve zdech jejího institutu pobývají dívky z předních rodin a ty rodiny jsou ke klášteru obvykle velmi štědré. Alespoň Carolinin otec byl. Navíc každý rok posílal do klášterní kuchyně soudek vynikajícího vína ze vlastních vinic a sám pan biskup se při svých vizitacích o tom vínu vyjadřoval se skutečným nadšením znalce.

„Povoluji vám mimořádnou vycházku do města,“ řekla nakonec matka představená a do Carolininy tváře se okamžitě vrátila barva. „Ale tlumočte madam Rosierové mou nespokojenost. Pokud by se něco takového mělo opakovat, byla bych nucena doporučit svým svěřenkyním jiný krejčovský salon. Můj ústav má svůj řád, o němž madam Rosierová dobře ví, a každé jeho narušení je hrubým zásahem do našeho společenství!“