Alena Jakoubková

DOPADLO TO ŠPATNĚ...

...VZALI SE

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Alena Jakoubková, 2009

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2009

ISBN 978-80-243-4849-0

Rozkvetlá barborka na Nový rok

ku svatbě znamená obrovský skok.

Ještě jedno takové vítězství a jsme zničeni.

(Pyrrhos po bitvě u Ascula)

Holky dorazily v bojovné náladě a v podstatě už měly jasno:

„Musíš si někoho najít…“

„Zbláznily jste se…?“ vyjevila jsem se. „Já přece už nikdy…“

Nenechaly mne však domluvit.

„Blbost,“ pravila Julie neuctivě, jen jen si uplivnout.

„Nemůžeš být až do konce života sama,“ přispěla Bára neomšelou filozofickou perlou.

„Ten kretén tě už roky podvádí,“ oznámila mi Hanka žhavou novinku, „snad ho ještě nemiluješ…?“ A z jejího hlasu prýštil nesouhlas…

„Přísahám, že ho nemiluju,“ odsekávala jsem vztekle, protože mě naštvalo, že mě z toho vůbec podezírají, „ale sotva jsem se jednoho chlapa zbavila, nepověsím si přece na krk jinýho…!“

Dneska je to totiž přesně tři měsíce, co jsem rozvedená.

Dneska je to přesně tři měsíce, co moje dcery naposledy viděly otce.

A včera… Od včerejška mají moje dcery bratra. Jaroslava juniora.

Jak to mám vydržet??

Upekla jsem jablečný štrúdl, umatlala česnekovou pomazánku a ze samoobsluhy přivlekla pět flašek italského chardonnay…

A pozvala své nejlepší kamarádky, aby mě podpořily. A něco vymyslely, abych se necítila tak bídně.

Bohužel se ukázalo, že by bylo lepší, kdybych večer strávila jako obvykle – tedy s kapesníkem, do něhož bych si utírala litry a litry slziček. První ranní pohled do zrcadla mi nabízel view na otokem znetvořené oči a červený nos – další důvod, za který by se měl můj ex manžel smažit v pekle.

„Hele, tyhle věci se stejně nedaj říct nějak ohleduplně,“ poznamenal nejistě můj manžel a přešlápl z levé nohy na pravou a levým nártem se nervózně podrbal na pravém lýtku.

Já na něj koukala a klidně čekala, co na mě zase vybalí. Jak ho znám, může to být cokoli počínaje tím, že mu došly peníze a požaduje ode mne dotaci z těch, které mi velkomyslně (ha ha ha – nikdy to nebylo tolik, aby to stačilo na víc než na jeden nedělní nákup) přidělil na domácnost, až konče otázkou, jestli by mi nevadilo, že u nás pár dní pobude jeho momentální milenka, kterou zrovna vyexpedoval ze společného bytu ten její… Jo, můj manžel je formát.

„Víš, já se potřebuju rozvíst…“

„No to je pěkný,“ kontrovala jsem, pořád ještě celkem v klidu, „ale domluvili jsme se přece, že dokud máme malý děti, naše odcizení,“ použila jsem hodně přehnaný eufemizmus, „řešit nebudeme.“

„Nojo,“ lezlo to z něj jak z chlupatý deky, „ale vona je Míla těhotná…“

„Jéžiši, ty jsi vůl,“ vylétlo ze mě nediplomaticky dřív, než jsem to stačila spolknout.

„Já ji miluju,“ stejně nediplomaticky argumentoval Jarda. „A musím se k jejímu těhotenství postavit jako chlap,“ řekl svatouškovsky.

A co naše děti… pomyslela jsem si znechuceně.

„A co holky?“ zeptala jsem se. „Na ně nemyslíš…?“

„Ty už jsou velký, nepotřebujou mě tak, jako to malý…“

„Co to meleš…?“ zaječela jsem a poslala (v této chvíli) diplomacii k šípku. „Martině je třináct… právě teď tátu potřebuje nejvíc. A víš, jak na tobě visí Monika. Jak jí to chceš vysvětlit…?“

„No, myslel jsem,“ Jarda si odkašlal, „že bys jim to měla říct ty. Koneckonců, budou žít u tebe, ne…?“

No aspoň že tak, pomyslela jsem si a vzpomněla na Jarku, jejíž manžel se s ní o děti tahá ještě tři roky po rozvodu – ne že by se o ně chtěl starat – ale nemůže odolat, když vidí, jak ji to ničí.

Nahlas jsem ale řekla: „Jardo, neblbni, rozmysli si to… Holky tě fakt moc potřebujou a ty je máš přece taky rád, ne…? Míle koneckonců přece můžeš na to mimino posílat peníze…“

Nebojovala jsem o manžela. Chtěla jsem jen doma udržet tátu svým dětem. Nejsem necitelná. Jen prostě nemám na to, abych myslela na cizí dítě – notabene dítě mého nevěrného manžela – volnou kapacitu.

„Já ji miluju,“ opakoval můj manžel, čímž mi bylo jasné, že na téma rozvod jsme dodiskutovali. Ta káča pitomá, která neví, do čeho se řítí, se zřejmě rozhodla, že se vdá… Nu, tohoto rozhodnutí bude dříve či později litovat, ale to už není moje starost…

„Ale holkám si to řekni sám,“ naštvala jsem se.

Samozřejmě že jsem to holkám po zralé úvaze raději řekla já… V hrůze, jak hluboko do úsměvu by jim mohl ten blbec šlápnout… Nebylo to nic příjemného – Martina se rozplakala a Monika se mě zeptala, co jsem tátovi udělala, když už s námi nechce bydlet.

Myslím, že děvčata měla strach tatínka jakkoli rozzlobit, snad aby je neopustil ještě o trochu víc, než už to udělal, tak všechny ty nevítané změny v jejich životě sváděly na mě. Bylo to pro ně jednodušší – za všechno může maminka. Maminka, jejíž láskou jsou si jisté. To mě mělo utěšit a někde v posledním zdravém koutku mé duše snad i těšilo, ale prakticky jsem se utápěla v žalu.

Snad to vydržím. Je to obrovský tlak na moji psýchu. Svoje holčičky miluju a jejich otce bych nejraději přetrhla jako hada. Je neuvěřitelné, jak snadno dokáže ten blbec ze všeho vyklouznout. Ale co – mohlo to dopadnout hůř. Například si mohl Jarda nastěhovat Mílu k nám do bytu. Zabrali by si ložnici a mě by šoupli na gauč v obýváku…

Černý humor, nic víc…!

Ne že bych o takové nehoráznosti nikdy neslyšela – jedna známá takhle bydlela se svou nástupkyní skoro měsíc – než přiměla policii, aby jednala. Přimět k rozumu svého bývalého se jí nepodařilo… Naštěstí ale rodiče mé nástupkyně mají domek kousek za Prahou – a tam se k nim Jarda přesunul.

Problém nastal, když jsem na něj začala tlačit, aby se častěji vídal s našimi děvčaty. Tak hluboko jsem klesla, že jsem ho prosila. Prosila jsem ho, aby jim aspoň zavolal.

„Zbláznila ses…?“ divil se. „Ten Mílin dům je strašně malej – holky by tam neměly kde být…“ Domníval se, že tím je otázka jeho otcovské péče o dcery jednou provždy vyřízena.

„No to nevadí,“ ulevilo se mi, že je nehodlá vláčet k ženský, která se nestyděla jim odvést tátu. „Můžeš s nima jít třeba do kina. Nebo můžete být tady, u nás,“ navrhla jsem.

„To ne,“ odvětil Jarda s důstojností velebného kmeta (ten jeho nově nabyvší důstojný tón mi permanentně cuchal nervy). „Míla si nepřeje, abych sem za tebou chodil.“

Chtělo se mi ječet. Ale nedůstojné emoce jsem ovládla. Zatím. „Nepůjdeš sem přece za mnou,“ odkrajovala jsem, jako když medu ulizuje, „ale za svými dcerami.“ V duchu jsem se však podivila, proč na mě moje nástupkyně žárlí…? Přece je to ona, kdo vyhrál jackpot (ha ha ha).

„Ale to je to samý,“ děl (stále ještě) můj manžel otráveně. „Ona prostě nechce, abych sem chodil.“

„Tak jí prostě vysvětli,“ nevydolovala jsem ze sebe ani decku soucitu, „že se sice hodláš rozvést se mnou, ale že své dcery,“ v duchu jsem soptila, jaký je to pitomec, „miluješ a chceš se s nimi vídat co nejčastěji. A to jistě ona, jako matka tvých dalších potomků,“ plivala jsem ze sebe, „nejen pochopí, ale i uvítá. Vždyť proto si tě přece vybrala – co otce svých dětí… Pro tu tvoji ušlechtilost a smysl pro rodinu,“ neodolala jsem.

To byla pochopitelně čirá fabulace. O nějakém výběru ze strany té nebohé duše jistě nemohla být řeč… Míla je stejně stará, jako jsem byla já, když jsem si Jardu brala. To jest osmnáct (sladkých osmnáct). Jardovi se prostě líbí osmnáctky. A budou se mu zajisté líbit i nadále, jak Míla zjistí. A nebude to asi ani moc dlouho trvat. Ale na ni plýtvat soucitem nebudu.

Ještě si to pamatuju… Ten pocit zamilovanosti a obdivu…! Byla jsem tenkrát ve čtvrťáku na průmyslovce. A k nám na školu přišli filmaři a hledali hezký mladý holky jako křoví do nějakého filmu… tedy nějakého – pamatujete na Kamarády do deště? No a nás, holky z oděvní průmyslovky, navlékli do módních tuzexových hadříků, které nás přiváděly k orgazmu, a přistrčili na barové stoličky v jakési módní putyce. A tam jsme se jaly dělat kumšt… Bohužel to nahnědlé v našich skleničkách byl čaj…

Ale přesto jsme měly pocit, že jsme děsný světačky, a, samozřejmě, našimi rodiči nám po léta vtloukaná ostražitost plula k Neumětelům…

Jedním z těch filmařů byl urostlý modrooký Jarda Mecl. Kameraman… Popravdě řečeno, později se ukázalo, že spíš osvětlovač, ale to už jsem byla těhotná. Rodiče šíleli (ta ostuda – těhotná středoškolačka), ale já byla zamilovaná… No a hlavně těhotná. Jardovi se do svatby moc nechtělo, ale tatínek jinak nedal. Což je, mírně řečeno, král mezi eufemizmy.

Bože – napadlo mě – budu to muset říct našim. Tedy, nedá se říct, že by si Jardu oblíbili – ačkoli na to měli skoro patnáct let, ne a ne se s ním doopravdy sblížit. Ale z rozvodu mít radost taky nebudou. No jo, bude lepší jim to říct hned, jinak se tu jeden z nich zjeví…

Ne že by se divili, kdyby sem přišli a Jarda nikde – to byla konstantní situace – ale přece nedopustím, aby se to dozvěděli od holek…?

Tenkrát, během natáčení, jsme se s Jardou dali dohromady… Vznášela jsem se v oblacích. Chodila jsem s kameramanem (KAMERAMANEM…!!!). Připadala jsem si jako filmová hvězda. A, jak už jsem říkala, byla jsem do Jardy šíleně zamilovaná. A hrdá na to, že jeho zkušené oko světem protřelého, lehounce omšelého šviháka padlo zrovinka na mě. (Jo, abych nezapomněla, byla jsem taky úplně blbá.)

Byla klika, že se Martinka měla narodit až v květnu. Jinak by mě snad ze školy vyhodili. Takhle mě nechali odmaturovat, i když s výstrahou – to, že jsem maturovala na dvojky, byl v podstatě trest.

Jasně že mě to štvalo, ale na vysokou mě stejně vzali. Moji rodiče na sebe s povzdechem vzali část našich povinností, abych mohla studovat.

Tatínek platil naše účty a maminka mi pomáhala s plenkama a hlídala Martinku, kdykoli si mohla vzít v práci volno – což bylo naštěstí dost často, takže jsem odpromovala jen o rok později než spolužáci, s nimiž jsem na vejšku nastoupila.

A teď tu přede mnou stojí muž, kterého jsem tolik milovala (povšimněte si préterita), a vykládá mi o povinnostech k jiný osmnáctce. Jak to ten chlap dělá…??? Když bylo osmnáct mně, Jarda už měl třicítku dávno za sebou. Teď už funí vstříc padesátce – a na krku další těhotnou osmnáctku. Tedy – ne že bych ho litovala. Na to mě příliš ponížil… A ublížil mi. A teď se chystá ubližovat i mým dcerám – a to mu nehodlám dovolit.

Usmála jsem se – šlo to ztuha, ale já se umím snažit, když mi o něco jde. „Jardo, já vím, že něco vymyslíš. Máš přece naše dcery rád,“ domlouvala jsem mu. „Třeba bys je tedy mohl vzít k Janě?“ Jana je Jardova sestra.

„Uvidím,“ odtušil, „jak na tom budu časově.“

Časově – mě vomejou. V posledních pěti letech natáčí reklamy – ne, že by to neneslo… Velký umělec stojí za kamerou a snímá poskakující čtyřicítky v bílých kalhotách, které jsou bez sebe blažeností, že si můžou do těch vypasovaných bílých kalhot narvat papírové plenky velkých rozměrů a pojistit se tak proti následkům inkontinence… Nebo přihlouplé třicítky se zástěrou kolem nepřirozeně útlých boků, jásající nad čistě vypranýma fuseklema… Natáčení reklam rozhodně nemůže být časově náročná činnost, když ten proutník má čas prohánět sukně, zuřila jsem.

Na tváři jsem však ze všech sil udržela příjemný úsměv a s důvěrou, kterou jsem rozhodně necítila, jsem pravila: „Však ty na něco přijdeš, vím, jak ti na holkách záleží.“

Vymyslel to geniálně. Prostě se vypařil.

Tedy – dvakrát jsme se ještě přece jen viděli.

U notáře, kde jsme sepsali dohodu o finančním vyrovnání. Úspěšně jsem nasadila zdržovací taktiku, Jarda tedy musel trochu ustoupit a tak docela mě neoškubat, jak jistě původně plánoval. Myslí si totiž, že moji rodiče se v penězích přímo topí, takže alimenty v podstatě nepotřebuju. No a to víte – termín porodu se blíží a Míla (nebo její otec, jako můj zlatý tatínek tehdy???) mu očividně přiložila nůž na krk – svatba bude ještě předtím, než se dítě narodí… Jaroušek tedy musel souhlasit s výživným, které nám umožní zůstat v našem bytě.

A pak, a to bylo zvlášť bolestné, jsme sepsali prohlášení, že na základě přání obou rodičů budou žít naše společné dcery u matky. Ufff, to se mi ulevilo. Ale bože, jak moc to bolelo…! To, že se jich Jarda tak snadno… tak bez špetičky lítosti vzdal. To jsem ještě nevěděla, že navždy.

Další a zatím poslední setkání s dnes už bývalým manželem proběhlo u rozvodového soudu. Byla to strašná ostuda, protože, ačkoli jsme měli podepsané povinné předrozvodové dohody a mělo to být otázkou několika minut, soudkyně projevila snahu nás usmířit…

Její nevinné otázky typu: „A jste si jistí, že už není ani nepatrná naděje na usmíření…“ v Jardovi probudily děs. (Jestli nás nerozvedou – co tomu řekne Míla…?) A brunátněl… Jeho kategorické odmítnutí jakéhokoli citu ke mně bylo urážlivé, bolestivé… a zbytečné. A, samozřejmě, rozplakalo mě.

A teď tu proti mně sedí mé nejlepší přítelkyně, a namísto aby si se mnou poplakaly a utvrzovaly mě v přesvědčení, že od toho hadího plémě se mám držet co nejdál, spikly se proti mně a chystají se hrát si na dohazovačky.

Najednou se ukázalo, že každá z nich má svobodného nebo rozvedeného kamaráda, bratrance nebo kolegu. A všechny tři jsou tak laskavé a tak očividně ochotné to pro mě udělat… Strašlivě se obětovat a uspořádat pro mě seznamovací večírek.

„Na to zapomeňte,“ zařvala jsem do jejich dohadování, jestli by se ke mně lépe hodil Pepík od Hanky z práce (inženýr s perfektně nastartovanou kariérou) nebo bratranec Julčina muže z Jaroměře (veterinář s vlastní praxí). „Já nechci žádnýho chlapa ani vidět – natožpak s ním chodit…“

„Ale ty nevíš, co sama chceš,“ pěly sborem mé přítelkyně. „My ti prostě někoho najdem… A uvidíš, jak budeš zase šťastná…“ vlévaly do mě ničím neopodstatněný optimizmus.

Zatvrzele jsem mlčela a do výrazu v obličeji jsem se snažila dostat co nejvíc rozhodnosti.

„Každej chlap není takovej vůl, jako je Jarda,“ pravila Bára.

Protočila jsem panenky. „Ó, jaká moudrost,“ odsekla jsem.

Bára se nedala: „Hele, koukni na nás. My tři máme docela dobrý manželství… To by tě přece mělo naladit optimisticky.“

To jsem musela uznat. Mají kliku, holky moje. I když Juliin manžel… No, Honza je fakt moc hodný, to jo, ale takový akurátní puntičkář, že bych z něj vyletěla z kůže. Odložila jsem zdvořilost a nešetrně se zeptala: „Julčo, jestli je ten veterinář posedlej tím, v jakým úhlu mu doma zařezávaj krajkový dečky na kredenci jako tvůj Honza…“

Julie mně naštvaně skočila do řeči (to dělá pořád): „Honzu si do tý svý nevymáchaný pusy neber!“ zasyčela. „Má rád pořádek (čímž šetrně opsala skutečnost, že Honza, jakmile přijde domů, ještě dřív než si svlékne kabát a položí aktovku, jednou rukou rovná bibeloty na knihovně, do nichž foukl větřík a ony se o milimetr posunuly, a druhou posunuje květináče na okně, aby listy begónií, které Julie pěstuje, lícovaly jako vojáci na přehlídce…) a na tom není nic špatnýho. Pořád lepší, než kdyby pohazoval fusekle po celým bytě…“

Ačkoli tohle se dá vztáhnout prakticky na každýho chlapa od tří do sta let, my se po sobě koukly, jako že na co naráží.

Julka po nás loupala očima a my vybuchly smíchy.

A dál jsme si tajně myslely, že ty naše fusekle jsou lepší.

Julie si nejspíš vzpomněla, že už jsme párkrát Honzu, navrátivšího se domů, viděly v akci na vlastní oči, a přestala se štětit.

Bohužel se vrátila k tématu, které mi bylo proti mysli.

K mému budoucímu milenci. Jo, tak tomu říkaly, aby mě zmátly, ale já už dneska vím svý. Každej chlap se chce v podstatě někomu hodit na krk za účelem opečovávání své vlastní osoby, žehlení košil a permanentního naplňování ledničky a možná i hanbatých představ. Něco ve mně – nějaká zdánlivá poddajnost nebo co – je utvrzuje ve falešný víře, že budu skvělá manželka. A kdyby náhodou ne – však se každý může změnit. Ach jo…

Nakonec se ukázalo, že můj nápad pozvat kamarádky byl skvělý – rozhodně jsem toho večera neuléhala s unudleným kapesníkem, ale třásla jsem se vzteky, protože mi bylo jasné, že jakékoli naše budoucí setkání bude okořeněno přítomností VHODNÉHO MUŽE. A bohužel nikoli jen ve slovech.

A dopadlo to přesně tak. Následující dva roky jsem prožila randěním. Zajímalo by mě, kdo se v době, kdy jsem hledala náhradního otce svým dcerám, o řečené staral. Že bych v tom neustávajícím přílivu nových a nových „nadějných mužů“ na to našla čas, o tom dost pochybuju. Takže, ať to byl kdokoli, kdo v té době žehlil dcerám šaty, psal s nimi úkoly a vařil jim večeře – posílám mu touto cestou díky!

Kamarádky se totiž činily. To byste nevěřili, kolik životních ztroskotanců, připravených jít na schůzku naslepo s matkou dvou dcer, se našlo. Jako by taková rozvedená ženská po třicítce s harantama na krku byla nějaké obzvláštní terno… nebo co.

Každopádně, ať jsem chtěla nebo ne – jakmile se na obzoru objevil další ženich, mé drahé přítelkyně se postaraly o to, abych šupajdila na rande, oděna do nového spodního prádla – to mi někde nakoupila Hanka – takové hříšně drahé krajkové nic – za strašné peníze, které bych mnohem radši vrazila do nového kola pro Martinku – a v sexy šatech, které mi zapůjčila jedna z nich. Mě totiž šaty moc nezajímají, nejradši chodím v džínách a tričku. To ale prý chlapy „nerajcuje“. No, možná v tom je ten problém. Randila jsem s chlapama, kterým se líbí ženské v oparu romantických volánků… a z krásné princezny se vyloupla žába ve vytahaném svetru.

Ten úplně první – takový ten, na něhož dodnes vzpomínám s nostalgií – se jmenoval Bohdan. Ne že bych šla na to pitomé rande dobrovolně. Ale byl to nějaký Bářin kamarád z mládí, který přijel do Prahy na návštěvu a mě prý nevytrhne, když s ním strávím den. Jo, říkaly „den“.

Ani nevím, jak se jim to podařilo, ale jednu sobotu mě někdy okolo druhý odpoledne vypakovaly z domu. Do ruky mi vrazily tašku s plavkama, opalovacím krémem a ručníkem: rande jsem měla na plovárně (snad abych nekupovala zajíce v pytli…???)

Pravda, zajíc nevypadal špatně. To jim musím uznat. A byl to opravdu zajíc. Ukázalo se, že to není Bářin spolužák, jak mi tvrdila, ale jeho mladší bratr. Tak asi o deset let mladší bratr. (Vypadáš přece tak mladě, lichotila mi, když jsem ji pak chtěla zabít.)

Ukázalo se, že Bohdan je hudebník. Na škole – doufám, že nikoli základní – hraje ve školním orchestru na housle. Už na první pohled bylo jasné, že se mu líbím. Bez mučení přiznávám, že Bohdan se mi líbil strašně moc. To víte, po skoro patnáctiletém manželství s Jardou, kterého jsem co žena přestala zajímat hned po narození Moniky, což už je tak dávno, že mi pohlavní žlázy zarostly mechem a kapradím… A najednou vedle mě na dece leží urostlý mladý muž (říkejme mu tak, prosím…!!!), který mi naslouchá, lichotí mi… No jo, jsem blbá, já vím, ale… prostě jsem neodolala.

Ku konci dne mi Bohdan navrhl procházku. Nu což, domů jsem nepospíchala, neboť holky si vzala na víkend na chatu Hanka… Souhlasila jsem. Bohdan mě tedy vzal na procházku. K řece. Ach, ta romantika…! Drželi jsme se za ruce a povídali jsme si. To jsem naposledy zažila asi tak v šestnácti. Pak jsem hned poznala Jardu a…

Ne, nebudu si kazit první opravdové rande po tolika letech vzpomínkami na nevěrného manžela.

Opatrně jsem si vychutnávala ten pocit: jdu cestou podél řeky, zalévají mne stíny krajkované listovím vysokých stromů, řeka šumí, pomalu se stmívá. Polibky mladého muže mne, to nezapírám, rozžhavují doběla. Bože… kdy naposledy mě někdo líbal?

A pak jsme přišli na takové místečko… huňatá travnatá mýtinka uprostřed neproniknutelného křoví… Z jedné strany široširá řeka (druhý břeh v nedohlednu), z druhé voňavé kvetoucí keře…

Bohdan mě tam zatáhl, líbal mě a líbal a líbal…

A nejenom líbal…

Bářiny hedvábné, světlé, květované šaty s volány, které jsem jí sama navrhla a ušila, dostaly dost zabrat, ale nelitovala jsem toho. Ráda kamarádku ujistím, že její hodobóžové šaty splnily zamýšlený účel.

Totiž – Bohdan mi šaty pochopitelně svlékl, ale nebylo to úplně hned… Cudnost a dívčí stud mi nedovolily vzdát se bez upejpání. Co si budeme povídat, kdyby bylo po mém, na rande bych vyrazila v džínové sukni a vlastní halence. Bára mi ty pitomé šaty vnutila násilím.

Když jsme s Bohdanem opouštěli mýtinku, Bářiny šaty měly trochu pocuchaná peříčka, moje béžová podprsenka byla plná brouků a béžové krajkové bikinky měl Bohdan v kapse. Prý na památku…

Celou cestu v tramvaji jsem měla pocit, že na mě všichni civí… Tedy na mě – uff, jak bych to řekla… je pravda, že Bářiny šaty byly trochu průhledné… Ale když se člověk (tedy ženská) vznáší na obláčku štěstí… Kdo by myslel na dobré mravy.

Bohdan a moje hříšně drahé kalhotky odjeli domů – tedy do jednoho středně velkého města v jižních Čechách. Už jsem ani jednoho z nich nikdy neviděla. Tedy… popravdě Bohdan mi napsal dva dopisy. V tom prvním mi psal, jak vzpomíná na „náš den“ plný lásky a něhy. Jak na mě myslí dnem i nocí.

Já myslela na něj. Byla jsem na nejlepší cestě se zamilovat.

Na jeho láskyplný dopis jsem odpověděla stejným tónem. Naštěstí jsem si neudělala opis, tedy jsem ušetřena hanby, že bych si ten pitomý cár papíru mohla někdy znovu přečíst… A studem se propadnout do středu zeměkoule. Na ten pitomý cár papíru jsem, myslím, vrhla všechnu tu marnou touhu po lásce, všechny ty zmařené naděje, které mě pronásledovaly už dlouhou řadu let… Jo. Napsala jsem mu dopis, v němž jsem obnažila své srdce i svou duši. A navrhla jsem mu, že bych za ním mohla o některém víkendu přijet.

Svatá ty prostoto…!

Jo – na malou chvilku jsem byla bláznivě, pitomě, sentimentálně šťastná.

Než přišel Bohdanův druhý dopis.

V tom mi napsal, že má ve městě, kde bydlí, hodnou a milou přítelkyni, s níž chodí už několik let, a že by nebyl rád, kdyby se o nás (našem krásném dni plném lásky a něhy, předpokládám) doslechla.

Zajímalo by mě, kde skončily mé krásné, hříšně drahé krajkové béžové spodní kalhotky. A kolik takových už ten syčák má ve své sbírce…?

Bohužel, to se už nikdy nedozvím.

Měla jsem si je podepsat, třeba by mi přišly po vodě zpět…

Pak jsem asi dva měsíce pevně odolávala svodům. Promiňte, pane doktore Mirku z Domažlic, pane Ludvíku z Prahy i pane Františku odtamtéž. Možná že jsem odmítnutím vyjít si s vámi odhodila jedinečné šance svého života, ale bylo to příliš brzy po tom zatraceném selhání. (Později se ukázalo, že mě holky dokážou vypakovat na další rande dřív, než mi oschnou slzy po předešlém veleromantickém debaklu, ale to přišlo s praxí – mou i jejich; já nabyla schopnosti regenerace, ony zcyničtěly).

A po těch dvou regeneračních měsících přišla Hanka s tím, že jejího bratrance Ivana opustila žena. Našla si milence a odkráčela vstříc svému novému štěstí. Ivan se v tom hrozně plácá… je citlivý a těžce to nese. Prý, že když máme tolik společného…

„Jsem cynická jezinka, to, že mě Jarda opustil, považuju za kliku a v ničem se neplácám,“ upozornila jsem Hanku ne úplně popravdě.

Ta na mě jen tak významně pohlédla, jako že ví svý…

Druhý den v práci jsem si stěžovala kolegyni Jiřině, že mně kamarádky pořád shánějí nějakého ženicha, ale že já vlastně ani nikoho nechci.

Jiřina neprojevila ani střípek sympatie. Celkem bez zájmu pravila: „Buď ráda, že ti někoho shánějí, i kdybych to potřebovala, jako že naštěstí ne, mně už nikdo nikdy s nikým neseznámí.“

Pohlédla jsem na Jiřinu, velmi půvabnou čtyřicetiletou ztepilou, a jak vím, i velmi obletovanou tmavovlásku a podivila se: „A proč by ne…? Copak máš nějakou skrytou vadu…? A nač bys to vůbec potřebovala? Chlapi se ti sami kácejí k nohám.“

Jiřina si povzdechla. „Skrytou vadu? Kéž by. Mám temnou minulost.“

Vzhlédla, a když viděla, že ji upřeně sleduju, pokrčila rameny a řekla: „Tak jo, já ti to povím. Ale je to šílený, naprosto šílený… A tak musíš přísahat, že to nikomu neřekneš.“

Vzbudila moji zvědavost, tak jsem přikývla.

„Víš, když jsem se rozvedla,“ začala, „plácala jsem se v tom a nebyla jsem schopná se s někým seznámit. Pořád se mi stýskalo po manželovi, s každým chlapem, kterýho jsem potkala, jsem ho srovnávala… Když to trvalo skoro tři roky a já už byla s nervama na huntě, jeden kamarád mi řekl, že má známého a že jestli bych chtěla…“

„No, a co…?“ popoháněla jsem ji.

„Počkej,“ klidnila mě Jiřina. „Pěkně si to poslechni. Chtěla jsem, a tak mi zavolal Jiří. Prý že bychom mohli jít na večeři. Nu, povečeřeli jsme, Jiří mě pozval k sobě domů. Na kávu. Víš, byla jsem… strašně nadržená. Strašně jsem se chtěla s někým vyspat, aby ze mě spadlo to stigma neuspokojený ženský…

Vyšli jsme nahoru k němu do bytu. Odložila jsem si, a protože se mi chtělo na záchod, zeptala jsem se na onu místnost. Jiří ukázal na příslušné dveře a já tam zapadla. A jak jsem byla nervózní a po jídle… Zkrátka čuráním se to neodbylo. To by nevadilo. Horší bylo, že když jsem zatáhla za šňůru, nic…“ Jiřina po mně koukla.