Jarmila Pospíšilová

PODZIMNÍ BLUES

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Jarmila Pospíšilová, 2008

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2009

ISBN 978-80-243-4857-5

[I.]

Marie vyšla na zápraží lovecké chaty, bývalé hájenky, a s požitkem se nadechla. Říjnové ráno bylo zamlžené, ve vzduchu cítila tlející listí, vlhkou zem a také vůni pryskyřice a jehličí. V trávě jiskřila rosa a les kolem byl tichý, nic nepřipomínalo noční vichřici.

Bernardýn Hugo ležel pod schody a když ji uviděl, začal radostně tlouct oháňkou o zem. Seznámili se teprve včera, ale od první chvíle mezi nimi vládla sympatie. Pes si od ostatních hostů udržoval odstup a občas zuřivým štěkotem předvedl, že jeho flegmatické vzezření je jenom klamné zdání. Ale od Marie se nechal drbat za ušima, rozkošnicky přitom zavíral oči.

Dům byl ještě ztichlý, i když bylo už skoro půl deváté. Jenom z kuchyně se ozýval tlumený šramot. Marie před chvílí sešla dolů na snídani a zjistila, že jídelna je prázdná.

Seběhla ze schodů, pohladila Huga a pak nerozhodně vyšla na zpevněnou lesní cestu. Zpátky na pokoj se jí nechtělo a prázdná jídelna ji také nelákala. Trochu si před snídaní provětrá hlavu.

Bez rozmýšlení se vydala po cestě dolů z mírného kopce, slyšela bublat potok, který protínal přilehlou louku, a bylo jí samotné příjemně. Byla tu pracovně a vlastně se jí sem zpočátku příliš nechtělo. Tuhle zakázku jí dohodila Líba, její velká kamarádka a bývalá kolegyně z Prahy. Marie odtamtud odešla před více než rokem, na čas, říkala si. Teď už tu zvolna zapouštěla kořínky nebo si spíš uvědomovala, že se ke svým kořenům vrací. Sem, do krajiny dětství. A také si tu začala budovat nové vztahy.

Telefon jí zazvonil ve středu navečer a Líba se z něj hrnula jako živel, Marii se zdálo, že ji nejen slyší, ale že ji před sebou vidí v barvách.

„Čau, co pořád děláš? Já už jsem tě neviděla, ani nepamatuju. Budeš mi muset poslat aspoň fotku.“ A než se Marie zmohla na odpověď, pokračovala. „Copak ty už nejezdíš do Prahy?“

„Ale jo, to víš, že jo. Jenom nějak čím dál míň. Mám stále víc práce tady u nás, znáš to. A kdy ty vyrazíš sem na Moravu?“

„Neboj, jak mi vybude trocha času, máš mě tam. Ale teď pro tebe něco mám. Takový malý kšeftík.“

Nebylo to až tak neobvyklé, neformálně spolupracovaly, Marie působila jako překladatelka a tlumočnice na volné noze a Líba měla v Praze malou, ale velice slušně zavedenou jazykovou agenturu. Díky internetu si mohly posílat materiály i hotové překlady a občas některý klient pražské agentury potřeboval tlumočníka či překladatele na Moravě. Což byl zrovna tenhle případ.

„Obrátil se na mě jistý Josef Landa, je to Čechošvýcar. Má tam u vás nějakou hájenku s kusem lesa a rybníkem a má mu přijet jakýsi zahraniční host z Holandska. Chystá pro něho program, ale budou projednávat i obchody, dost mu na tom záleží. Dorozumívají se anglicky a Landa tvrdí, že k obchodnímu jednání chce tlumočníka, a taky prý potřebuje, aby tomu Holanďanovi tlumočil někdo i případnou konverzaci s ostatními hosty.“

„Ale teď jsi přece říkala, že spolu mluví anglicky,“ namítla Marie. Požadavky na podobná tlumočení v poslední době řídly, manažeři a podnikatelé v cizích jazycích, zejména v angličtině, přece jen dost pokročili.

„Vždyť to znáš, bude to trochu taktika a nejspíš ho nechce mít na krku pořád.“ Líba si s ničím hlavu příliš nelámala, zákazník si prostě objednává. „Ber to, bude to pro tebe brnkačka.“

„A kdy to má být?“

„O tomhle víkendu. A měla bys to kousek, je to tam někde u vás,“ a jmenovala nedalekou vesnici. „Taky je to slušně honorované,“ dodala.

Marie si zvykla v posledních měsících trávit víkendy aspoň zčásti s Jiřím Vrbou, s nímž se ostatně seznámila rovněž díky Líbě. Ale tentokrát bylo jasné, že se jejich společný program odkládá, protože Jiří ležel s angínou v posteli. Takže neměla na víkend žádné plány a přijala.

Cesta ji dovedla na hráz rybníka, včera se od správce dozvěděla, že ho majitel nechal vybudovat před třemi roky. Místo bylo zvolené velmi vhodně a vodní plocha doplňovala údolí potoka naprosto přirozeně, jako by sem patřila odedávna. Břehy rybníka lemovaly okraje lesa se starými stromy a křovím, nejspíš to bývalo rozhraní lesa a zamokřené louky. V jednom místě až k vodě sahala holá skála a proti hrázi se za vodní hladinou rozkládala vlhká louka, přes kterou protékal potok napájející rybník. Všechno teď hýřilo podzimními barvami a jí se vybavilo jezero z Preisslerova obrazu.

Zahleděla se na vodu, nad hladinou se ještě držela řídnoucí mlha a pohled na rybník měl v sobě něco magického. Vždycky chápala staré pohany, kteří měli své bohy ve stromech, skalách a studánkách. Po chvíli v mlze rozeznala obrys loďky, není tu tedy sama. V prvním okamžiku měla pocit narušeného soukromí a okouzlení krajinou bylo pryč. A přece, loďka byla prázdná, nikoho v ní neviděla, tkvěla na hladině jako přízrak. Hlavou jí bleskla vzpomínka na osamělou stopu ve sněhu ze známé povídky Karla Čapka. Loďka uprostřed rybníka bez osádky, nostalgický obrázek a záhada.

Roztřásla ji zima, uvědomila si, že tu už chvíli stojí a od vody táhne chlad. Jakápak záhada, nejspíš loďka nebyla uvázaná a v noci foukal pořádný vítr. Les za okny šuměl a praštěl, dlouho do noci ty zvuky poslouchala téměř s bázní a nemohla usnout. Zvedla límec, ruce strčila do kapes a vykročila zpátky. Šla zostra, aby se zahřála.

Bernardýn Hugo už pod schody neležel, zato na podestě nad schodištěm postával Petr Landa a kouřil. Nejen podle jména, ale i podle podoby bylo zřejmé, že oba Landové jsou bratři. Petr byl o něco mladší.

Marie vyběhla po schodech, krátce se s ním pozdravila a vešla dovnitř. Dům se již probudil. V jídelně seděli skoro všichni, kromě Ernsta Wita a jejího klienta. Byla vlastně ráda, aspoň nebude muset zdvořile konverzovat hned při snídani. Ačkoli musela uznat, že pan Wit nebyl nijak náročný a nesnažil se vést duchaplné rozhovory za každou cenu. Navíc se naplnil její předpoklad a téměř všichni tu vládli angličtinou, třebaže většinou nedokonalou, a host jejího klienta se ochotně bavil s ostatními bez tlumočení. Občas vznikala různá nedorozumění, která mu připadala nejspíš humorná, zjevně se rád od srdce zasmál a působil upřímně a přátelsky. Snad si ani nebyl vědom faktu, že tahle společnost se sešla kvůli němu a on je jakýsi čestný host.

Marie se obsloužila u připraveného bufetu, nabrala si dvě housky, máslo a šunku a štědře si nalila kávy. Usadila se u volného stolu, s chutí snídala a pozorovala ostatní hosty.

[II.]

Po snídani si nalila ještě jeden šálek kávy, vzala si ho ven před chatu, kde ho opatrně postavila na sloupek zábradlí, a zapálila si cigaretu. Kouřila sice málo, ale nebyla schopná s tím úplně přestat. V poslední době navíc měla dojem, že se ve společnosti trochu shazuje, když vytáhne cigarety. Trochu ji uklidnilo, když včera po večeři pan Witt vytáhl dýmku, formálně se ostatních dovolil a za chvíli se místností šířila těžká vůně drahého aromatizovaného tabáku.

Rozhlédla se po Hugovi, ale ten nikde nebyl. Zato ze dvora za chatou vyšel správce Čermák a zamířil k ní. Za chůze vytáhl z kapsy užmoulanou krabičku marlborek a Marii bylo jasné, že pro svoji kuřáckou chvilku bude mít společnost.

„Dobré ráno, vidím, že už jste po snídani,“ zahájil zdvořile, „můžu se k vám přidat?“

„Dobrý den, jen pojďte. Kde máte Huga, ráno tady pobíhal.“

„Zavřel jsem ho do kotce, je tu plno cizích lidí, to on nemá rád. Nestojím o to, aby někoho z nervozity rafnul.“

Marii přišlo psa líto. „Ale určitě by nikomu nic neudělal, je to dobrák.“

„No, pro vás má slabost, to jsem si všimnul. Ale zas tak velkej dobrák to není, je to normální hlídací pes, já nevím, proč si spousta lidí myslí, že bernardýn je něco jako živej plyšák. Pak mi ho dráždí, chtěli by se s ním fotit, furt by ho chtěli drbat za ušima nebo mu něco dávat žrát, děcka na něho lezou, aby je vozil, pak se každej diví, když na ně začne vrčet. Riskovat nic nechci,“ správce vrtěl hlavou. „To by mě mohlo stát flek.“

Chvíli se oba odmlčeli, Marie hleděla do lesa, podzimní vybarvení bralo dech.

„Neviděl jste někde pana Landu?“ Marie zatím svého klienta nezahlédla a napadlo ji, že by se s ním měla domluvit, jaký bude dnešní program. „Možná ještě spí?“

„Myslíte Josefa? Houby spí, to je ranní pták. Ve dvoře nemá auto, tak si někam vyjel. Možná dřepí někde na posedu nebo si jel něco vyřídit do města, co já vím. Však on se objeví.“

Zdálo se jí, že v té bodrosti slyší falešný tón, nějakou skrývanou nevraživost. Pokrčila rameny, nechala to být, ona tady nakonec nikoho nehlídá.

„Jo, paní Kovandová, mohla byste, prosím vás, říct tomu Holanďanovi, že má v kanceláři k dispozici počítač? On včera říkal, že by potřeboval něco na internetu. Kdyby si sem chtěl nechat poslat nějaký e-mail, tady je adresa,“ správce sáhl do kapsy. „Sakra, kam jsem to dal?“

Chvíli se bezradně šacoval. „No nic, je to chatalanda, všechno malými písmeny a jedním slovem bez mezery, zavináč, seznam tečka cé zet.“

„Dobrý, to si budu pamatovat, nehledejte to. Jo, abych nezapomněla. Ráno před snídaní jsem se šla projít k rybníku a viděla jsem na vodě loďku, prázdnou, nikdo v ní neseděl. Asi v noci uplavala, když byl takový vítr.“

„Sakra, jak to? Vždyť byla celá vytažená na břeh? Díky, že jste mi to řekla, radost z toho zrovna nemám.“ Čermák zjevně neměl dobrou náladu.

„Jak ji teď dostanete na břeh?“ Říkala si, že její otázka možná Čermáka naštve, ale byla to její malá pomsta za Huga.

„Budu pro ni muset doplavat,“ zavrčel. Odklepl popel z cigarety přes zábradlí do prázdna a vlídnějším tónem jí vysvětlil, že v kůlně má druhou loďku, kterou chce přes zimu znovu natřít. Takže ji musí naložit na vozík, ten zaháknout za auto a vyrazit k rybníku.

Přikývla, típla cigaretu a šla najít Witta, aby mu vyřídila správcův vzkaz. Holanďan byl v dobré náladě, možnost použít internet přivítal s tím, že se do toho pustí okamžitě a vyřídí si pár obchodních záležitostí. Zeptala se, jestli nebude potřebovat její pomoc, ale odvětil, že to určitě zvládne, vymění si nějaké e-maily se svojí firmou.

Marie prošla jídelnou, ani tam si nikdo nežádal její služby. Proč taky, všichni mezi sebou mluvili česky. Trochu ji bolela hlava, tak se rozhodla, že se pořádně projde. Čerstvý vzduch jí udělá dobře. Nechtělo se jí být zavřená na pokoji, i když si mohla v klidu číst.

Cestou nakoukla do kuchyně, kde vládla správcova žena.

„Paní Čermáková, na chvilku vypadnu ven, tady mě teď nikdo nepotřebuje. Kdyby mě někdo sháněl, brnkněte mi na mobil,“ podala jí vizitku.

„Jo, jen běžte, ale je tu špatný signál, místy vůbec žádný, tak radši nechoďte daleko.“

Pustila se tou samou cestou jako před snídaní, u rybníka se jí líbilo, třeba si ho celý obejde. Neznala to tady, tak se rozhodla držet se cesty, aby nakonec někde nebloudila. Kousek před rybníkem ji předjel zablácený terénní vůz s přívěsným vozíkem, na kterém byla přivázaná loďka. A vida, správce už vyrazil. Byla celkem zvědavá, jak si s tou zatoulanou loďkou poradí. I když na tom asi nic není, prostě ji přiváže k té své a přitáhne ke břehu. Ale stejně se podívá.

Došla k rybníku a viděla, že správce ještě s jedním mužem sundává loďku z vozíku.

„Chcete pomoct?“ Zavolala na ně.

„To zvládnem, paní,“ odpověděl jí ten druhý, zatímco se správcem už odnášel loďku ke břehu, bylo to jen pár metrů. Když k ní otočil hlavu, poznala Petra Landu.

„To by mě zajímalo, kterej parchant tu loď strčil do vody. Sám jsem ji vytahoval na břeh, uplavat nemohla. Nějakej blbej puberťák si ze mě dělá srandu. Dám mu po tlamě, až ho potkám,“ nadával správce.

„A komu, prosím tě, neříkej, že víš, kdo to byl,“ ozval se Landa.

„Vím, nevím, nepopichuj a drž to pořádně, já se na to můžu vybodnout.“

„Prosím tě, ty s tím naděláš, vytáhnem ji na břeh a za chvíli jsme zase doma. Jestli chceš, dopádluju pro ni já,“ Marii se zdálo, že Landa uklidňuje Čermáka trochu kvůli ní, nejspíš nestál o žádné scény před cizími lidmi. Správce jenom mávl rukou.

Opřela se o kmen rozložitého dubu a sledovala je, docela se bavila. Z náhlého popudu, ani nevěděla proč, vytáhla svůj zánovní mobil s fotoaparátem a začala nenápadně fotit – loďku na vodě, ty dva, jak dosmýkali druhou loďku na břeh, Čermáka, jak do ní nasedá, Landu, který ho odráží. Magická atmosféra časného rána už byla pryč, mlha se zvedla a v dohadování těch dvou nebylo nic mystického, spíše působili komicky.

„Sakra,“ zařval Landa, až se polekala, „nabral jsem si do bot.“

Měla co dělat, aby se nerozesmála, ačkoliv chápala, že v říjnovém ranním chladu nejsou zmáčené boty a kalhoty nic příjemného. Chystala se říct něco zdvořilého a uklidňujícího, ale než stihla najít vhodná slova, Landa odešel k autu a začal se hrabat v kufru, snad hledal nějaké suché boty, možná vozil rezervní. Nebo třeba jen chtěl vyvíjet nějakou činnost, aby si před ní nepřipadal trapně. Zachytila do hledáčku fotoaparátu Čermáka, který právě dojel k loďce, vstal a naklonil se, zřejmě ji chtěl přivázat k té své. Najednou se zakymácel, upadl do loďky a na břeh dolétlo jeho sprosté zaklení. Už by jenom chybělo, aby spadl do vody. Rychle vylovila kapesník, aby zamaskovala smích, který už nedokázala potlačit.

Správce řval dál, něco volal na Landu, ten mu ale nerozuměl.

„Co říkáš, já tě neslyším?“

„Je tady mrtvej chlap, panebože, to je průser, volej policajty!“ Čermákův hlas se nesl nad hladinou již zřetelně a Marii rázem přešel smích. Mrtvola?

„Přivez tu loďku,“ volal Landa.

„Sakra, tak volej ty policajty, je asi zabitej, je celej od krve.“

„Je mrtvej? Nemám volat doktora?“

Správce neodpověděl a pádloval ke břehu.

„Vole, je úplně tuhej,“ řekl Landovi a Marie viděla, že je v obličeji bílý jako křída.

„Jo, volám, ale asi bysme ho měli přitáhnout ke břehu,“ odpověděl Landa a vytáhl svůj mobil.

„Jo, tak já pro něho jedu, ale jenom přivezu loďku, nesáhnu na něho ani za nic,“ Čermák začal pádlovat zpět k loďce.

„Ale já myslím, že byste ho měli nechat, kde jste ho našli, jestli je určitě mrtvý. O ostatní se postará policie,“ ozvala se Marie, která si připadala jako ve snu. Nikdo jí neodpověděl. Landa právě mluvil do mobilu a Čermák už byl na cestě zpět, jenom slyšela, jak vrčí: „…nějaká chytrá…“

Landa mluvil delší dobu, zdálo se jí, že už vyřizuje druhý hovor. Když skončil, řekl, že podle policie nemají na nic sahat, jenže tou dobou už Čermák dojížděl s oběma loďkami ke břehu.

„Prý nemáme na nic sahat, asi jsme ho měli nechat na vodě, jak byl.“

„To ho mám jako odvézt zpátky, jo? Ani náhodou, trhni si nohou, já už toho mám dost.“

Marie zahlédla v loďce zhroucené tělo, ale ani její zvědavost ji nedonutila, aby se podívala zblízka. Najednou jí bylo špatně.

Čermák vytáhl svou loďku na břeh, té s mrtvolou si už nevšímal, loďka byla na mělčině u břehu. Landa přistoupil až k ní, znovu se zmáčel, naklonil se nad mrtvého.

„Ježíši, to je Eda Zouhar.“

[III.]

Josef Landa právě vjížděl do dvora bývalé hájovny. Jako vždy ho zaplavil zálibný pocit, vlastně přímo pýcha. Co všechno teď má, co všechno znamená. On, který se před lety odsud do emigrace skoro vyplížil, se teď vrací jako pán.

Tenhle kus lesa koupil krátce po svém návratu z emigrace v polovině devadesátých let od dědiců původního vlastníka, kteří ho dostali zpět v restituci. Tenkrát tady nikdo neměl ponětí, co znamená vlastnictví lesa, i soudní znalci to oceňovali jenom jako půdu, a že lesní půda nebyla drahá. A jak ocenit vlastně les – jako dříví nebo jako krajinu, jak spočítat hodnotu ekosystému, jak určit třeba podnikatelský potenciál pro turistiku a rekreační pobyty? On by asi odpověděl, že to tady pro něho má cenu domova, ale jen sám sobě by přiznal, že největší cena je v tom, že se může předvádět před těmi, kteří jím snad i pohrdali, tady v tom chudém kraji je pro ně pohádkový boháč. Když noví vlastníci lesa zjistili, že by se o něj měli starat a odstraňovat třeba i následky polomu, byli bezradní. Šlo o lidi usedlé ve městě, úřednické a učitelské povolání, bydlení v paneláku, život na venkově pro ně představoval jen rekreační chalupaření. S lesem si nevěděli rady a potřebovali peníze, jedni na nové auto, druzí na větší byt. Pomohl jim tedy splnit si tyto sny a sám si splnil sen vlastní. Koupil tento parádní kus lesa i s hájenkou jen pár kilometrů od vesnice, ze které pocházel. A vrátil se jako pán. Místní byli rádi, když jim dal práci, třeba i občasnou. Oba Čermákovi na něm byli existenčně závislí. Museli by dojíždět za prací do města, pokud by nějakou sehnali.

Nic mu tady nechybělo, byl tu rád. Z těchto úvah ho vytrhlo zazvonění mobilu. Brácha.

„No čau, co se děje?“

„Brácho, na rybníku jsme s Čermákem našli mrtvého, už jsem volal policajty.“

To byla vyloženě jobovka. Bylo jasné, že to obnáší nejspíš kupu nepříjemností. A zrovna teď, když je tady ten Witt.

„Myslíš nějakého utopeného?“

„Ne, mrtvej byl v loďce, která byla na prostředku rybníka. Asi ho někdo zabil, povídal Čermák, že je celej od krve.“

„Sakra, tak já tam hned přijedu.“

„Já nevím, tady nic nezmůžeš, policajti jsou na cestě,“ odvětil Landa mladší.

Jasně, brácha má asi výjimečně pravdu, co by tam dělal, ještě by na sebe zbytečně upozorňoval, musel by třeba vysvětlovat, proč ten zájem. Ale byl to přece jeho rybník. Jeho! Takové podařené dílo. Už jako kluk míval pocit, že v tom zamokřeném údolíčku pod skálou měla být vodní plocha. A teď je tam mrtvola. Zaparkoval auto a s povzdechem vystoupil. Znovu se ozval mobil. Opět Petr.

„No, brácho…?“

„Poslechni, ten mrtvej, víš, kdo to je?“

Josefa zaplavila nechuť k bratrovi, který se tak rád dělal důležitým. Teď není ta pravá chvíle, tak se stáhni, ty blbče, říkal mu v duchu. „Jak to mám, sakra, vědět?“

„Je to Eda Zouhar. Sice není moc k poznání, ale jsem si jistej, že je to on.“

Ta zpráva mu vyrazila dech. „No těbůh. A co se mu stalo, víte to?“ Eda Zouhar, nepřítel nejúhlavnější, to se mám na co těšit, až tu začnou šmejdit policajti.

„No nevím, na toto jsem Neználek. Je celej od krve, vypadá divně, asi ho někdo zastřelil. Uvidíme, co řeknou policajti.“

„Kruci, a to jste nemohli tu loďku otočit a vyklopit ho do vody, někde do hloubky?“

Na druhé straně telefonu bylo chvíli ticho.

„To nemyslíš vážně, to přece nejde. A taky tady nejsme sami. Tu loďku objevila ta tvoje tlumočnice, teď je tu s náma. A stejně by asi vyplaval.“ Petr jako by se omlouval, ačkoli i Josefovi bylo jasné, že jeho nápad byl úplně absurdní.

„Ale za dlouho,“ řekl ještě ze setrvačnosti, „třeba by už nebyl k poznání a měli bychom klid. Hlavně to s těma policajtama nezvorejte.“ A zavěsil dřív, než se jeho bratr zmohl na reakci.

Eduard Zouhar mrtvý na jeho rybníce, no to jsou tedy věci. Teď se ale musí okamžitě začít soustředit na nejbližší dění. Je jasné, že to bude náročné. Ale nesmí si tím nechat ohrozit své zájmy. Takže nejdřív Ernst Witt. Bude mu muset podrobně vysvětlit, co se stalo a co to pro ně nejspíš znamená, budou muset probrat další postup. Musí nějak přežít nepříjemnosti, které budou vyplývat z policejního šetření. Ale vlastně, když se na krátký čas stáhnou, možná to nebude tak špatné, ta vražda jim vlastně může pomoct. Eda už nebude ohrožovat jejich zájmy a jeho nástupce, pokud vůbec nějaký bude, asi nebude tak agilní. Určitě ne. Každý se dá koupit, když se to udělá šikovně, bude to ještě vypadat jako ústupek. To jenom Eda byl v tomhle výjimka. A možná by se taky nechal koupit, kdyby nebylo té záležitosti mezi nimi, kdyby to nebylo tak strašně osobní.

Začal už rozvíjet intriky a s náladou o stupeň lepší vešel do chodby.

[IV.]

Marie by nedokázala odhadnout, za jak dlouho přijela policejní hlídka. Určitě to nebylo míň než půl hodiny, nejbližší služebna byla vzdálená skoro dvacet kilometrů, z toho kus po lesních cestách, kde se moc rychle jet nedá.

Čas jako by zamrzl, všechno ztuhlo, nic a nikdo se nehýbal. Registrovala jenom, že Landa volal bratrovi a oznamoval mu totožnost mrtvého. Čermák zalezl do kabiny auta a mlčky kouřil při otevřených dveřích. Řekla by, že za celou dobu se neozval ani pták, nezašustil ani spadlý list, jediná větev se ve větru nepohnula.

Konečně přijela hlídka. Starší z obou policistů si nasadil čepici, povytáhl kalhoty a důležitě vykročil jejich směrem. Nakoukl do loďky, poškrábal se na zátylku a prohodil, že to bude pro krajánky. Marie pochopila, že má na mysli policisty z krajského města, protože vyšetřování vraždy přísluší jim.

„Vy jste ho našli?“ Obrátil se současně k nim všem.

„Jo, já. Teda vlastně přede mnou paní Kovandová, ale ta nevěděla o mrtvým, jenom mě upozornila, že nám uplavala loďka,“ spustil Čermák jaksi neochotně, s vědomím, že vysvětlování stejně neujde.

„Jak, uplavala loďka, vždyť je tady. Ona byla jinde?“ V policistově hlase zazněla hrozba.

„Na prostředku rybníka,“ odtušil Čermák.

„A proč jste ji tam nenechal? Snad vám muselo být jasné, že nemáte s ničím hýbat, vždyť je mrtvej, tohle je vražda, co jste si mysleli, že děláte, hergot?“ Policista možná chtěl jenom být důležitý, možná ho už předem dráždilo, že chlapi z mordparty na něho za tohle budou nepříjemní.

Marii se najednou Čermáka zželelo, nakonec na něho zatím vyšel na celé věci ten nejhorší podíl. Najít mrtvolu, ještě k tomu zavražděnou, to určitě není med. Člověk přece není odborník ani stroj, aby hned správně na všechno reagoval. Ani ji nenapadlo, že by teď mohla spustit tirádu alejájsemvámtoříkala.

„Pan Čermák prostě nevěděl, jestli nepotřebuje pomoc, nemusel poznat, že je mrtvej, přitáhl ho ke břehu, aby se na něho mohl podívat lékař,“ spustila na jeho obranu.

„Mluvte každý sám za sebe,“ napomenul ji policista a Čermáka se zeptal, jestli tedy volal lékaře.

To už se správce trochu vzpamatoval a řekl, že když ho na břehu uviděl zblízka, bylo mu jasné, že je mrtvý, tak doktora nikdo z nich nevolal.

„Znáte mrtvého?“ Policista svou otázku adresoval všem.

Odpověděl mu Čermák. „Je to Eduard Zouhar.“

Policista si poznamenal jméno, vyptal se na další údaje o mrtvém, na jeho adresu, pak vysílačkou všechno oznámil operačnímu s tím, že je to pro mordpartu. Dostal pokyn, aby zajistil místo nálezu a vyčkal jejich příjezdu. Jeho mladší kolega si zapsal jména a stručné výpovědi všech tří. Marie se zmínila o své ranní vycházce i o tom, jak si sem vyšla podruhé a sledovala, jak bude Čermák dopravovat na břeh uplavanou loďku. Mrtvého neznala, není místní.

Policisté je vyzvali, aby se zdržovali na chatě, kde si je určitě ještě vyslechnou chlapci z mordparty. Tím bylo jasné, že se mohou vrátit, všem se ulevilo. Marie se vydala na cestu zpět.

„Pojďte, svezeme vás,“ řekl Petr Landa a otevřel jí dvířka.

V chatě byli za pár minut, po celou cestu mezi nimi nepadlo ani slovo. Pouze při vystupování jí Čermák poděkoval, neřekl, za co, ale bylo to jasné.

Marie se dovlekla do svého pokoje a byla ráda, že nevidí lidskou duši. Cítila obrovskou únavu, možná, že pramenila z právě prožitého šoku u rybníka. Mechanicky se svlékla a aniž by o tom přemýšlela, vlezla si pod sprchu, několik minut na sebe nechala proudit vodu. Vytřela si kůži do sucha měkkým ručníkem a zabalila se do županu, který si přivezla. Zabral jí sice polovinu tašky, ale byla ráda, že ho tu má. Zachumlala se do něho a zaplavil ji pocit domova a bezpečí.

Z hromádky svého oblečení vyštrachala mobil a vytočila Jiřího číslo.

„Ahoj, jak je ti?“

Jiří měl pořádnou angínu a navíc nebyl zvyklý marodit. Jako většina zdravých mužů měl problém překonat i běžnou virózu, když ho výjimečně přepadla, a obtížně se vyrovnával s příznaky těchto lehčích chorob, prostě – byl na umření. Ani nečekala seriózní odpověď na svoji otázku, chtěla hlavně slyšet jeho hlas. Byl pro ni kotvou, ke které se upínala, aby se neztratila v nastalém chaosu.

„Ale, je mi mizerně, nestojí to za nic. Co se děje?“

„Co by se mělo dít?“

„Něco se děje, poznám ti to na hlase, co tě trápí?“ Mohla to vědět, většinou jeden na druhém už podle hlasu v telefonu poznali, že je něco v nepořádku, že ten druhý prostě nemá svou obvyklou formu.

„Jsou tu nějaké problémy, bude tady policejní vyšetřování. Totiž, ať tě nenapínám, stejně bys to ze mě vytáhl, našla se tady mrtvola.“

Její informace Jiřího zjevně ohromila. „Kde, v té hájovně?“

„Ale ne, kousek odsud, na rybníku v loďce. Vlastně jsem ji objevila já. Totiž ne tu mrtvolu, ale loďku. Šla jsem se ráno projít, viděla jsem uprostřed rybníka loďku, nikdo v ní neseděl. Myslela jsem si, že je prázdná a že uplavala, v noci tu byl strašný vítr, nemohla jsem ani spát. Řekla jsem to správci, a ten, když tu loďku vytahoval, zjistil, že je v ní mrtvý chlap, vypadá to na vraždu, snad prý ho zastřelili. Petr Landa ho poznal, je to nějaký Eduard Zouhar, zdá se mi, že ho neměl moc v oblibě. Hned od rybníka to volal bráchovi, asi s ním měli nějaké problémy nebo co. Jsem zvědavá, co se z toho vyvrbí,“ v kostce shrnula události a zjistila, že je jí trochu lépe, když s ním o svém zážitku mluví.

„Tak zvědavá nebuď a přijeď co nejrychleji domů. Nebo sem ke mně.“

„To asi tak rychle nepůjde, ještě nás bude vyslýchat policie,“ namítla.

„Ale prosím tě, žádné domácí vězení ti tam nikdo dát nemůže, tak prostě odjeď a ať tě předvolají, ale nezůstávej tam.“

„Jiří, neblázni, teď jsem v chatě na pokoji, tady se mi nemůže nic stát. Nijak to se mnou přece nesouvisí. Za chvíli určitě přijede policie, aby nás všechny vyslechli, takže to tu bude úplně bezpečné. Přijedu, jak to půjde. Nezapomeň, že s Landou mám smlouvu na celý víkend, to znamená do dnešního večera, nemůžu mu jen tak zmizet,“ uklidňovala ho Marie. Jiří přece nebyl nikdy zvlášť úzkostlivý, asi je mu vážně zle, když takhle reaguje, řekla si.

„Stejně pochybuju, že by tě tam ještě potřebovali, nějaká obchodní jednání během vyšetřování vraždy si moc představit neumím,“ namítl ještě Jiří, ale v jeho hlase byla slyšet rezignace.

„No, vlastně mě moc nepotřebují ani tak, většinou se s tím Holanďanem domluví beze mě a on není nijak náročný, mám to tu jako rekreaci, tedy nebýt… však víš,“ kousla se do jazyka, nechtěla znovu rozebírat vraždu.