Johan Theorin

MLHY ÖLANDU

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Johan Theorin, 2007

First published by Wahlström & Widstrand, Stockholm, Sweden

Published by agreement with Salomonsson Agency.

© Obálka Martina Černá, 2011

© Mapa Martina Mikulová, 2011

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011

ISBN 978-80-243-4951-0

Gerlofssonově rodině z Ölandu

ÖLAND, ZÁŘÍ 1972

Zídka byla postavená z velkých oblých kamenů, porostlých bílošedým lišejníkem, a byla stejně vysoká jako chlapec. Viděl přes ni, jen když se v sandálcích postavil na špičky. Na druhé straně byla tma a mlha. Chlapec měl pocit, že by klidně mohl stát na samotném konci světa, ale věděl, že je to právě naopak – na druhé straně zdi svět začínal. Velký, širý svět, svět za zdí zahrady jeho prarodičů. Celé léto ho lákala představa, že ten svět prozkoumá.

Už dvakrát se pokusil zídku přelézt. Pokaždé se mu však ruce na hrbolatých kamenech sesmekly, takže se poroučel nazad k zemi, do vlhké trávy.

Chlapec se však nevzdal a napotřetí se mu to konečně podařilo.

Zhluboka se nadechl a vytáhl se nahoru, pevně se držel studených kamenů a podařilo se mu vyšvihnout se na zídku.

Bylo to pro něj velké vítězství – bylo mu skoro šest let a poprvé v životě lezl přes zeď. Chvíli zůstal sedět nahoře jako král na trůnu.

Svět na druhé straně zdi byl obrovský, neměl žádné hranice. Ale také byl šedý a rozmazaný. Přes mlhu, která toho odpoledne připlula nad ostrov, chlapec neviděl skoro nic z toho, co leželo za zahradou, ale dole pod zdí bylo vidět žlutohnědou trávu malého palouku. V dálce se rýsovaly obrysy nízkých, větrem ošlehaných jalovcových keřů a mechem porostlých kamenů trčících ze země. Země tu byla stejně rovná jako v zahradě za jeho zády, ale všechno vypadalo tak nějak divočeji, zvláštně a lákavě.

Chlapec položil pravou nohu na velký kámen, napůl vyčnívající ze země, a slezl na louku na druhé straně zdi. Vůbec poprvé v životě se ocitl úplně sám mimo zahradu a nikdo nevěděl, kde je. Jeho matka dnes někam odjela – pryč z ostrova. Jeho dědeček před chvílí odešel k moři, a když si chlapec obul sandálky a vykradl se z domu, jeho babička spala jako špalek.

Může si dělat, co chce. Je na dobrodružné výpravě.

Pustil se kamenné zídky a vykročil divokou trávou. Byla řídká a on se jí mohl bez problému brodit. Ušel ještě pár kroků a svět před ním se začal pomalu vyjasňovat. Uviděl, že se za trávou rýsují jalovcové keře, a vydal se směrem k nim.

Země byla měkká a tlumila veškeré zvuky, jeho kroky byly jen tichým šelestem v trávě. Dokonce i když zkusil skákat s nohama u sebe nebo hlasitě zadupat, bylo slyšet jen tiché žuchnutí, a když se jeho nohy odlepily od země, tráva se narovnala a veškeré stopy po jeho krocích rychle zmizely.

Ušel takhle několik metrů. Hop, žuch. Hop, žuch.

Když se dostal přes palouk až k vysokým jalovcovým keřům, přestal skákat s nohama u sebe. Vydechl, nasál studený vzduch a rozhlédl se kolem sebe.

Zatímco skákal přes trávu, se mlha, která se vznášela před ním, kradmo proplížila za jeho záda, takže ho teď obklopovala ze všech stran. Kamenná zídka na druhé straně palouku skoro nebyla vidět a tmavě hnědá chata zmizela úplně.

Chlapec chvíli zvažoval, že se otočí, vrátí se přes palouk zpátky a znovu zeď přeleze. Neměl sice hodinky a přesný čas pro něj nic neznamenal, ale nebe nad jeho hlavou teď bylo tmavě šedé a výrazně se ochladilo. Věděl, že se den chýlí ke konci a brzy přijde noc.

Rozhodl se, že půjde ještě kousek dál po měkké zemi. Konec-konců přece ví, kde je – chata, kde spí jeho babička, je kousek za ním, i když už ji nevidí. Pokračoval směrem k matné hradbě mlhy, která sice byla vidět, ale nedalo se jí dotknout, a která se pokaždé jako kouzlem posunula o malý kousek dál, jako by s ním laškovala.

Chlapec se zastavil a zadržel dech.

Všude kolem bylo ticho a nic se nehýbalo, ale najednou měl pocit, že není sám.

Zaslechl v mlze jakýsi šramot, nebo se mu to jen zdálo?

Otočil se. Teď už neviděl ani zídku, ani palouk, viděl za sebou jen trávu a jalovcové keře. Keře byly všude kolem něj, stály bez hnutí a on věděl, že nejsou živé – tedy aspoň ne živé jako on –, ale přesto nemohl přestat myslet na to, jak jsou obrovské. Obestupovaly ho jako mlčenlivé černé postavy. Měl pocit, že se sunou pořád blíž a blíž k němu, když se nedívá.

Znovu se otočil a uviděl další jalovcové keře. Jalovcové keře a mlhu.

Už nevěděl, kterým směrem je chata, ale strach a osamělost ho nutily jít pořád dál. Sevřel dlaně v pěst a vyběhl po trávě, chtěl najít kamennou zídku a zahradu za ní, ale všude kolem sebe viděl jen trávu a keře. A nakonec už neviděl skoro vůbec nic, protože svět se rozpustil v jeho slzách.

Chlapec se zastavil, zhluboka se nadechl a slzy přestaly téct. V mlze viděl další jalovcové keře, ale jeden z nich měl dva tlusté kmeny – chlapec si najednou uvědomil, že se ten keř hýbe.

Byl to člověk.

Jakýsi muž.

Vyšel z šedé mlhy a zastavil se jen pár krůčků od něj. Byl vysoký a měl široká ramena. Na sobě měl tmavé oblečení a už si chlapce všiml. Stál tam v trávě, na nohou měl těžké boty a díval se na něj dolů. Černou čapku měl posunutou do čela a vypadal staře, ale ne tak staře jako chlapcův dědeček.

Chlapec stál bez hnutí. Toho muže neznal a maminka mu říkala, že na cizí lidi si člověk musí dávat pozor. Ale aspoň už není v mlze s jalovcovými keři sám. A pokud ten pán bude zlý, vždycky se může otočit a vzít nohy na ramena.

„Ahoj,“ řekl muž hlubokým hlasem. Hlasitě oddechoval, jako by v mlze ušel už pořádný kus cesty anebo jako kdyby rychle utíkal.

Chlapec neodpověděl.

Muž rychle otočil hlavu a rozhlédl se kolem sebe. Pak se znovu zadíval na chlapce, aniž by se usmál, a tiše se zeptal:

„Ty seš tady sám?“

Chlapec mlčky přikývl.

„Snad ses neztratil?“

„Asi jo,“ přiznal chlapec.

„Nic si z toho nedělej… Já se tady na alvaru vyznám.“ Muž přistoupil o krok blíž. „Jak se jmenuješ?“

„Jens,“ pípl chlapec.

„A jak dál?“

„Jens Davidsson.“

„Výborně,“ opáčil muž. „Já jsem…,“ zaváhal, ale pak řekl: „Jmenuju se Nils.“

„A jak dál?“ zeptal se Jens.

Bylo to, jako by hráli nějakou hru. Muž se zasmál.

„Jmenuju se Nils Kant,“ řekl a udělal další krok.

Jens zůstal stát na místě, ale přestal se rozhlížet kolem. V mlze byla jen tráva, kamení a keře. A také tenhle cizí člověk, Nils Kant, který se na něj začal usmívat, jako by byli staří přátelé.

Obklíčila je mlha a kolem bylo hrobové ticho. Utichl dokonce i zpěv ptáků.

„Neboj se,“ řekl Nils Kant a natáhl k chlapci ruku.

Teď už stáli docela blízko u sebe.

Jens měl dojem, že Nils Kant má ty největší ruce, jaké kdy viděl, a najednou si uvědomil, že už je příliš pozdě na to, aby se pokoušel utéct.

1

Když jí Gerlof, její otec, jednoho říjnového pondělního večera skoro po roce zatelefonoval, Julii to připomnělo kosti – kosti vyplavené na kamenité pobřeží.

Kosti, bílé jako perleť, obroušené vlnami a skoro zářící mezi šedými oblázky na břehu moře.

Úlomky kostí.

Julia netušila, jestli na pobřeží skutečně jsou, ale na to, že je uvidí, čekala přes dvacet let.

O něco dříve toho dne absolvovala Julia dlouhý telefonát se správou sociálního zabezpečení, jehož průběh byl stejně příšerný jako všechno ostatní toho podzimu a vlastně i celý rok.

Jako obvykle tenhle telefonát odkládala tak dlouho, jak jen to šlo, aby nemusela poslouchat jejich povzdechy. Když jim konečně zavolala, odpověděl jí automat, který po ní chtěl její osobní identifikační číslo. Jakmile ho vyťukala, přepojili ji na další úroveň v labyrintu telefonní sítě, což bylo totéž jako být přepojena do naprosté prázdnoty. Musela stát v kuchyni, hledět z okna a poslouchat tiché hučení na druhém konci drátu, skoro neslyšné šumění, které jí připomínalo zvuk vody tekoucí kdesi v dálce.

Když Julia zadržela dech a přitiskla si sluchátko k uchu, zaslechla někdy přízračné hlasy, ozývající se odkudsi z dálky. Občas zněly tlumeně a jen šeptaly, ale jindy byly pronikavé a zoufalé. Byla lapená v přízračném světě telefonní sítě, uvězněná mezi prosebnými hlasy, které občas slýchala z větráku v kuchyni, když kouřila. Ty mumlavé hlasy se rozléhaly ve větracích šachtách budovy – většinou jim nerozuměla ani slovo, ale přesto vždycky soustředěně napínala uši. Jen jednou se jí podařilo zaslechnout ženský hlas, jak naprosto zřetelně říká: „Vážně už je nejvyšší čas.“

Stála u kuchyňského okna, poslouchala hučení v telefonu a dívala se ven na ulici. Byla zima a foukal vítr. Z promáčeného povrchu silnice se odlupovaly březové listy zežloutlé podzimem a snažily se uniknout větru. Obrubník lemovala tmavě šedá břečka z listí rozježděného koly aut, které se ze země už nikdy nezvedne.

Říkala si, jestli třeba kolem neprojde někdo, koho zná. Zpoza rohu na konci ulice by se klidně mohl vynořit Jens v obleku a kravatě jako opravdický právník, v ruce by měl kufřík a byl by čerstvě ostříhaný. Vykračoval by si se sebevědomým výrazem. Zahlédl by ji v okně, překvapeně by se zarazil a pak by zvedl ruku, zamával jí a přitom by se usmíval…

Hučení ve sluchátku najednou utichlo a do ucha se jí ozval unavený hlas: „Odbor sociálního zabezpečení, u telefonu Inga.“

Takže to nebyla ta nová paní, která se měla zabývat Juliiným případem, ta se jmenovala Magdalena. Nebo že by to byla Madeleine? Ještě nikdy se s ní nesetkala.

Zhluboka se nadechla.

„Tady Julia Davidssonová, chtěla jsem se zeptat, jestli byste mohla…“

„Vaše identifikační číslo, prosím…“

„Já… už jsem ho zadávala do telefonu.“

„Bohužel se mi tu neukázalo. Mohla byste mi ho říct ještě jednou?“

Julia číslo zopakovala a na druhém konci drátu se rozhostilo ticho. Ani to hučení už skoro neslyšela. Že by ji schválně odpojili?

„Julia Davidssonová?“ ozval se hlas, jako by žena neslyšela, že se jí Julia už představila. „Co pro vás můžu udělat?“

„Potřebovala bych to prodloužit.“

„Co byste potřebovala prodloužit?“

„Svoji neschopenku.“

„A kde pracujete?“

„V nemocnici Östersjukhuset, na ortopedickém oddělení,“ řekla Julia. „Jsem zdravotní sestra.“

Vážně je ještě pořád zdravotní sestra? Za poslední roky strávila v práci tak málo času, že už jim na ortopedii nejspíš ani nechybí. A jí zase vůbec nechyběli pacienti, kteří neustále naříkají na své směšné problémy, a přitom nemají ani ponětí o tom, co je to skutečný zármutek.

„Máte potvrzení od svého lékaře?“ otázal se hlas.

„Ano.“

„Byla jste u doktora dnes?“

„Ne, minulou středu. Je to psychiatr.“

„A proč jste nezavolala dřív?“

„No, víte, už od středy mi nějak není dobře…,“ řekla Julia a pomyslela si: A ani předtím mi nebylo zrovna nejlíp. Srdce jí svíral nepolevující zármutek.

„Správně jste nám měla zavolat ještě ten den…“

Julia zřetelně slyšela, jak žena vydechla, možná si snad dokonce povzdechla.

„Víte co, řeknu vám, jak to uděláme,“ řekl hlas. „Já se teď podívám do počítače a udělám vám výjimku. Pro tentokrát.“

„To budete moc laskavá,“ řekla Julia.

„Chvilku vydržte…“

Julia zůstala stát u okna a dál se dívala na ulici. Nikde se nic nehýbalo.

Ale pak na chodník z rušnější ulice, na kterou se její ulice napojovala, někdo zabočil, nějaký muž. Julia cítila, jak jí žaludek sevřely ledové prsty, ale pak si uvědomila, že tenhle muž je moc starý, muselo mu být přes padesát, byl plešatý a na sobě měl montérky postříkané od barvy.

„Haló?“

Sledovala, jak se muž zastavil u budovy na protější straně ulice, vyťukal bezpečnostní kód a otevřel dveře. Pak vešel dovnitř.

Nebyl to Jens. Jen obyčejný chlap ve středních letech.

„Haló? Julie?“ ozval se znovu hlas ze sluchátka.

„Ano? Jsem tady.“

„Výborně. Zapsala jsem do počítače, že potvrzení od vašeho doktora je na cestě k nám.“

„Dobře. Já…“ Julia se odmlčela.

Znovu vykoukla ven na ulici.

„Potřebovala jste ještě něco?“

„Myslím…“ Julia pevně sevřela sluchátko. „Myslím, že zítra bude chladno.“

„Jistě,“ odpověděl hlas, jako by taková odpověď byla samozřejmá. „Vaše osobní údaje jsou pořád stejné, nebo se něco změnilo?“

Julia neopověděla. Snažila se přijít na něco normálního a obyčejného, co by mohla říct.

„Občas si povídám se svým synem,“ řekla nakonec.

Následovalo krátké ticho a pak se hlas ozval znovu: „Jak už jsem říkala, zapsala jsem do počítače…“

Julia rychle zavěsila.

Zůstala stát v kuchyni, zírala z okna a napadlo ji, že listí na ulici tvoří jakýsi vzor, tajné poselství, které nebude schopná rozluštit, ani když na ně bude zírat bůhvíjak dlouho, a zoufale toužila po tom, aby Jens přišel domů ze školy.

Vlastně ne, muselo by to být z práce. Jens by dokončil školu už dávno. Čím ses nakonec stal, Jensi? Hasičem? Právníkem? Nebo učitelem?

Později toho dne seděla na posteli před televizí v úzkém obýváku svého jednopokojového bytu a sledovala vzdělávací pořad o zmijích. Přepnula na jiný kanál a dívala se na show o vaření, kde jakýsi muž se ženou smažili maso. Když pořad skončil, šla zpátky do kuchyně, aby se podívala, jestli sklenky na víno, uložené v kredenci nepotřebují přeleštit. A skutečně – když je podržela proti světlu, viděla na skle malé bílé částečky prachu, a tak sklenky jednu po druhé vyndala z kredence a vyleštila je. Julia měla dvacet čtyři skleniček na víno a vždycky je všechny prostřídala. Každý večer vypila dvě sklenky červeného, někdy i tři.

Když toho večera ležela na posteli u televize a na sobě měla jedinou čistou halenku, kterou ve skříni našla, rozezvonil se v kuchyni telefon.

Když začal zvonit, Julia zamrkala, ale nezvedla se. Kdepak, nenechá se zviklat. Nemusí ho přece zvedat.

Telefon zazvonil znovu. Rozhodla se dělat, že není doma, že je pryč a že má na práci něco důležitého.

Viděla z okna, aniž by musela zvedat hlavu, ačkoliv jediné, co bylo vidět, byly střechy protějších domů, zhasnuté pouliční lampy a vršky stromů tyčících se nad nimi. Slunce zapadlo za město a obloha pomalu tmavla.

Telefon zazvonil potřetí.

Stmívalo se. Nastala hodina soumraku.

Telefon zazvonil počtvrté.

Julia se však nezvedla.

Pak zazvonil naposledy a rozhostilo se ticho. Venku na ulici se začalo mihotat světlo lamp a jeho záře se pomalu rozlévala po asfaltu.

Byl to docela dobrý den.

Vlastně ne. Žádné dobré dny neměla. Ale některé dny utíkaly rychleji než ostatní.

Julia byla vždycky sama.

Možná by tehdy pomohlo, kdyby si pořídili další dítě. Michael chtěl, aby se pokusili o Jensova bratříčka nebo sestřičku, ale Julia byla proti. Nikdy si tím nebyla dostatečně jistá. A Michael to nakonec samozřejmě vzdal.

Často se stávalo, že když Julia nezvedla telefon, byla potrestána tím, že jí volající nahrál vzkaz, a tak když telefon toho večera přestal zvonit, vyhrabala se z postele a zvedla sluchátko, ale bylo slyšet jen staré známé hučení.

Znovu telefon položila a otevřela skříňku nad ledničkou. Stála tam její dnešní láhev a jako obvykle to byla láhev červeného vína.

Vlastně to toho dne byla už druhá láhev, protože při obědě dopila tu, kterou načala předchozího večera.

Otevřela víno a korková zátka povolila s tichým lupnutím. Julia si nalila skleničku a rychle ji do sebe kopla. Pak si nalila novou.

Teplo z vína se jí rozlilo po těle. Teď už se mohla otočit a podívat se z kuchyňského okna. Venku se setmělo a pouliční lampy osvětlovaly jen pár kulatých fleků asfaltu. Nikde ve světle lamp nebyl vidět žádný pohyb. Jenže co se skrývalo ve stínu? To už vidět nebylo.

Julia se otočila zpátky do místnosti a obrátila do sebe druhou sklenku. Už byla klidnější. Od toho rozhovoru s kanceláří sociálního zabezpečení byla celá napjatá, ale už se uklidnila. Zaslouží si i třetí sklenku vína, ale tu už může vypít pomaleji, u televize. Možná že si za chvilku pustí nějakou hudbu, třeba Erika Satieho, vezme si prášek a půjde spát ještě před půlnocí.

O něco později se znovu rozezvonil telefon.

Když zazvonil potřetí, posadila se v posteli se skloněnou hlavou. Když zazvonil popáté, zvedla se, a když se ozvalo sedmé zazvonění, konečně stála v kuchyni.

Než stihl zařinčet podeváté, zvedla sluchátko. „Julia Davidssonová,“ zašeptala.

V odpověď se neozvalo hučení, ale jasný, tichý hlas: „Julie?“

Julia věděla, komu ten hlas patří.

„Gerlofe?“ odpověděla tiše.

Už dávno mu neříkala „tati“.

„Ano… to jsem já.“

Znovu se rozhostilo ticho a Julia si musela přitisknout sluchátko k uchu, aby slyšela.

„Myslím, že… myslím, že vím něco víc o tom, jak se to stalo.“

„Cože?“ Julia hleděla do zdi. „Co tím myslíš?“

„No, jak se to všechno… myslím to s Jensem.“

Julia dál zírala do zdi.

„Je mrtvý?“

Bylo to jako přecházet sem a tam a v ruce držet lísteček s číslem. Jednoho dne to číslo vyvolají a člověk pak může vyjít do patra a zjistit, jaké informace pro něj mají. Julia myslela na bílé úlomky kostí vyplavené na pobřeží ve Stenviku, přestože se Jens vody bál.

„Julie, přece není možné, aby…“

„Ale našli ho?“ přerušila ho.

„To ne, ale…“

Julia zamrkala.

„Tak proč mi voláš?“

„Zatím ho nikdo nenašel. Ale mám…“

„V tom případě mi už nevolej!“ zaječela a praštila sluchátkem.

Zavřela oči a zůstala stát na místě, vedle telefonu.

Lístek s číslem, pořadí ve frontě. Ale tohle není ten správný den, Julia nechtěla, aby byl dnešek dnem, kdy Jense najdou.

Posadila se ke kuchyňskému stolu a otočila tvář k temnotě za oknem. V hlavě měla prázdno. Pak se znovu zadívala na telefon. Zvedla se ze židle, šla k němu a čekala, ale už nezazvonil.

Dělám to pro tebe, Jensi.

Zvedla sluchátko, podívala se na útržek papíru, který byl už několik let přilepený na bílé kachličce nad chlebníkem, a vyťukala číslo.

Její otec to zvedl hned po prvním zazvonění.

„Gerlof Davidsson.“

„To jsem já,“ řekla.

„Julia. Jistě.“

Následovalo ticho. Julia sebrala odvahu.

„Neměla jsem ti praštit s telefonem.“

„Ále, to…“

„Nebylo to ode mě hezké.“

„No, to ne,“ připustil její otec. „Ale to se stává.“

„Jaké tam na Ölandu máte počasí?“

„Je tu zima a zataženo,“ řekl Gerlof. „Dneska jsem ani nebyl venku.“

Znovu nastalo ticho a Julia se zhluboka nadechla.

„Kvůli čemu jsi volal?“ zeptala se. „Stalo se snad něco?“

Gerlof na chvíli zaváhal, než jí odpověděl.

„Ano… pár věcí se tu stalo,“ připustil a pak dodal: „Ale nic nového nevím. Jen to, co víme už dávno.“

Tak to jsme na tom stejně, pomyslela si Julia. Odpusť mi to, Jensi.

„Myslela jsem, že se objevilo něco nového.“

„Dost jsem o tom všem přemýšlel,“ pokračoval Gerlof, „a dospěl jsem k názoru, že pár věcí by se udělat dalo.“

„Udělat? Vážně? A k čemu to bude?“

„Mohlo by nám to pomoct konečně se s tím vyrovnat,“ řekl Gerlof a pak rychle dodal: „Myslíš, že bys mohla přijet?“

„Kdy?“

„Co nejdřív. Myslím, že by to bylo moudré.“

„Nemůžu se přece jen tak sebrat a odjet,“ namítla Julia. Ale ve skutečnosti to nebyl zas takový problém – z práce ji dlouhodobě uvolnili. „Nejdřív mi musíš říct… musíš mi říct, čeho se to týká,“ pokračovala. „To bys snad mohl, ne?“

Její otec mlčel.

„Pamatuješ si, co měl ten den na sobě?“ zeptal se konečně.

Ten den.

„Jistě.“ Toho rána Jensovi pomáhala s oblékáním a teprve později si uvědomila, že byl oblečený na léto, přestože byl podzim. „Měl na sobě žluté kraťasy a červené bavlněné triko,“ řekla. „Tričko s obrázkem fantoma. Zdědil je po bratránkovi, byl to takový ten obrázek, co si ho člověk může doma nažehlit, z takové tenké gumy…“

„Pamatuješ si, jaké měl boty?“ zeptal se Gerlof.

„Sandálky,“ řekla Julia. „Hnědé kožené sandálky s černými gumovými podrážkami. Na pravé botě se mu utrhl jeden z pásků, co držely na prstech, a na druhé botě jich několik viselo jen na vlásku… Stávalo se to vždycky na konci léta, ale já jsem mu je pokaždé přišila…“

„Bílou nití?“

„Ano,“ vyhrkla Julia. Pak se ale zamyslela. „Teda aspoň myslím, že byla bílá. Proč se ptáš?“

Na okamžik bylo ticho.

Pak se ozval Gerlofův hlas: „Jeden starý sandálek mi leží na stole. Někdo ho spravil pomocí bílé nitě. Zdá se, že by mohl patřit pětiletému dítěti… Zrovna se na něj dívám.“

Julia zavrávorala a musela se chytit kuchyňské linky.

Gerlof řekl ještě něco dalšího, ale Julia přerušila spojení a znovu zavládlo ticho.

Lístek s číslem – tohle je to číslo, které jí bylo přiřazeno, a už brzy vyvolají její jméno.

Už se uklidnila. Po deseti minutách zvedla ruku z vidlice telefonu a vyťukala Gerlofovo číslo. Zvedl to po prvním zazvonění, jako by na její telefonát čekal.

„Kde jsi ho našel?“ zeptala se ho. „Tak kde, Gerlofe?“

„To je dlouhá historie,“ odpověděl Gerlof. „Ty víš, že… víš, že už se nemůžu hýbat jako dřív, Julie. Je to pro mě čím dál těžší a těžší. A proto bych byl moc rád, kdybys přijela.“

„Já nevím…“ Julia zavřela oči a najednou slyšela jen hučení telefonu. „Nevím, jestli to půjde.“ Uviděla samu sebe na břehu moře, jak chodí po oblázcích, opatrně sbírá všechny drobné úlomky kostí, které kolem sebe vidí, a tiskne si je k hrudníku. „Uvidíme.“

„Co všechno si pamatuješ?“ zeptal se Gerlof.

„Jak to myslíš?“

„Myslím z toho, co se stalo toho dne. Napadá tě něco konkrétního?“ otázal se. „Chtěl bych, aby ses nad tím zamyslela.“

„Pamatuji si, že se Jens ztratil… Že…“

„Já teď nemyslím Jense,“ řekl Gerlof. „Myslím, jestli si pamatuješ ještě něco dalšího…“

„Nechápu, co máš na mysli…“

„Pamatuješ si na tu mlhu, která ten den visela nad Stenvikem?“

Julia mlčela.

„Máš pravdu,“ řekla konečně. „Ta mlha…“

„Zkus se nad tím zamyslet,“ vybídl ji Gerlof. „Zkus si vzpomenout na tu mlhu.“

Mlha… Mlha byla součástí každé vzpomínky na Öland.

Julia si tu mlhu pamatovala. Hustá mlha nebyla na severu ostrova Öland příliš obvyklá, ale na podzim tam občas doplula od průlivu. Byla studená a vlhká.

Ale co se toho dne v mlze stalo?

Co se tam jen stalo, Jensi?

ÖLAND, ČERVENEC 1936

Muž, který bude po Ölandu později v životě šířit jen smutek a strach, je v polovině třicátých let teprve desetiletým chlapcem. Patří mu kamenité pobřeží a obrovská plocha moře.

Ten chlapec se jmenuje Nils Kant. Je spálený od slunce, a protože je léto a horko, má na sobě jen trenýrky. Sedí na slunci, na velkém kulatém kameni u moře pod stenvickými domy a loděnicemi.

Tohle všecko patří mně, říká si v duchu.

A má pravdu, protože pobřeží patří Nilsově rodině. Na severu Ölandu vlastní rozsáhlé pozemky. Kantově rodině tahle půda patří už celá staletí a od chvíle, co před třemi lety zemřel jeho otec, má Nils pocit, že je jeho povinností se o ni starat. Nilsovi otec nechybí, pamatuje si ho jen jako vysokého, tichého a přísného muže, který občas býval násilnický, a je rád, že na něj v dřevěném domku kousek od pobřeží čeká jen jeho matka Vera.

Nikoho jiného nepotřebuje. Nepotřebuje žádné kamarády. Ví, že ve vesnicích lemujících pobřeží žijí děti různého stáří a že tam, kde bydlí on, žijí i starší chlapci, kteří už pracují v lomu, ale tahle část pobřeží patří jen a jen jemu. Mlynáři z mlýna tyčícího se nad mořem ani rybáři, kterým patří loděnice nahoře na stráni, pro něj nepředstavují žádnou hrozbu.

Nils se chystá seskočit z kamene. Ještě jednou si zaplave, ještě naposledy a pak půjde domů.

„Nilsi!“ ozve se vysoký, klukovský hlas.

Nils se za ním neotočí, ale slyší, jak se štěrk a oblázky na svahu nad mořem uvolňují a kutálejí se dolů, jak se k němu blíží rychlé kroky.

„Nilsi! Taky jsem od mámy dostal karamelky! Dala mi jich spoustu!“

Je to jeho bratr. Axel je o tři roky mladší než Nils a je jako z divokých vajec. Nese si kus šedé látky, která je svázaná do uzlu.

„Podívej!“

Axel přispěchá k němu, zastaví se u velkého kamene a dívá se nahoru na Nilse, celý nadšený. Pak rozváže uzel a rozprostře na látce jeho obsah.

Má v něm malý kapesní nožík a karamelky, tmavé a lesklé máslové karamelky.

Nils jich napočítá osm. On sám jich od matky dostal jen pět, než šel ven, ale už je všechny snědl. Srdce se mu divoce rozbuší v náhlém návalu vzteku.

Axel zvedne jednu z karamelek, podívá se na ni, strčí si ji do pusy a zadívá se na třpytivou vodní hladinu. Cucá pomalu a s velkým uspokojením, jako by mu nepatřily jen karamelky, ale i pobřeží a voda a nebe nad jejich hlavami.

Nils odvrátí pohled.

„Jdu si zaplavat,“ řekne a zadívá se směrem k vodě. Seskočí z kamene, stáhne si trenýrky a položí je na kámen.

Potom se otočí zády k Axelovi, zamíří směrem k vlnám a balancuje na lesklých kamenech, které jsou porostlé řasami. Malá chapadýlka hnědých chaluh se mu zachytávají mezi prsty.

Voda je ohřátá od slunce, a když se do ní Nils asi deset kroků od břehu vrhne, s pěněním se rozestoupí. Toho léta se naučil plavat pod vodou. Zhluboka se nadechne, ponoří se pod hladinu a vrtí sebou tak, aby doplaval až na kamenité dno, pak se otočí a znovu vystřelí směrem ke slunci.

Axel stojí na břehu.

Nils plave sem a tam, cáká kolem sebe, dělá kotrmelce a kolem hlavy mu šumí bublinky. Plave ještě kousek dál od břehu, tak daleko, až už nedosáhne nohama na dno.

Je tu velký balvan, kus kamene, který leží těsně pod hladinou jako dřímající mořská příšera. Nils se jí vydrápe na záda, postaví se s chodidly těsně pod hladinou a skočí zase do vody. Na dno tu nedosáhne. Stojí na místě, šlape vodu a dívá se na Axela, který ještě pořád stojí na břehu.

„Copak ses ještě nenaučil plavat?“ zavolá na něj.

Dobře ví, že nenaučil.

Axel neodpoví, ale sklopí oči a výraz v jeho tváři pod ofinou potemní hanbou a vztekem. Stáhne si trenýrky a položí je na kámen vedle karamelek.

Nils pomalu plave kolem balvanu, nejdřív na břiše a pak na zádech, jen aby Axelovi předvedl, jak je to jednoduché, když to člověk umí. Zakope nohama a už je zase zpátky na balvanu.

„Pomůžu ti!“ zakřičí na Axela a chvíli vážně uvažuje o tom, že to skutečně udělá, že se zachová jako správný starší brácha a naučí Axela plavat. Ale zabralo by mu to moc času.

A tak na něj jen zamává.

„No tak pojď!“

Axel udělá nejistý krok do vody, nohama si hledá cestu přes oblázky a rukama kolem sebe mává, jako by balancoval na okraji propasti. Nils mlčky sleduje, jak se jeho bratr nejistě vzdaluje od břehu.

Když udělá čtyři kroky, zastaví se, vodu má skoro po pás a se strnulým výrazem se dívá na Nilse.

„Máš na to dost kuráže?“

Je to jen legrace, jen si ze svého brášky trochu utahuje.

Axel zavrtí hlavou. Nils rychle seskočí z kamene a plave ke břehu.

„Nic se ti nemůže stát,“ řekne mu. „Skoro celou cestu k tomu kameni dosáhneš na dno.“

Axel se nakloní dopředu a natáhne k němu ruce. Nils couvne a jeho bratr udělá nedobrovolný krok dopředu.

„Výborně,“ řekne Nils. Vodu teď mají po pás. „Ještě jeden krok.“

Axel ho poslechne, udělá další krok a pak zvedne hlavu, podívá se na Nilse a nervózně se na něj usměje. Nils se také usměje a kývne a Axel udělá další krok.

Nils se zakloní a pomalu s rozpaženýma rukama spadne do vody, aby bratrovi ukázal, jak je měkká.

„Každý dovede plavat, Axele,“ řekne mu. „Naučil jsem se to úplně sám.“

Začne kopat nohama a pomalu plave pryč směrem k balvanu. Axel ho následuje a jde pořád po dně. Voda už mu sahá po hrudník.

Nils znovu vyskočí na balvan.

„Ještě tři kroky!“ řekne.

Není to tak úplně pravda, k balvanu je to spíš sedm nebo osm kroků. Axel udělá jeden krok, pak druhý a třetí a musí natahovat krk, aby mu voda nenatekla do pusy, ale k balvanu jsou to ještě dobré tři metry.

„Musíš dýchat,“ říká Nils.

Axel se krátce a rozechvěle nadechne. Nils se posadí na kámen a s ledovým klidem k Axelovi natáhne ruce.

Jeho malý bráška se vrhne do vody směrem k němu. Zdá se však, že toho okamžitě začne litovat, protože se zhluboka nadechne a do pusy a do krku se mu dostane studená voda, mlátí kolem sebe rukama a upřeně hledí na Nilse. Balvan se nachází jen kousíček od něj.

Nils zlomek vteřiny sleduje, jak Axel ve vodě zápasí, pak se rychle nahne a vytáhne ho do bezpečí na kámen.

Axel se ho drží jako klíště, kucká a lapá po dechu.

Nils se vedle něj postaví a řekne to, na co celou dobu myslel: „Pobřeží patří mně.“

Pak seskočí z balvanu a zajede pod hladinu jako šíp. Vyplave pár metrů od kamene a plave dál dlouhými, sebejistými tempy, až se jeho ruce dotknou oblázků u pobřeží a jeho plán je dokonán. Teď si může vychutnat vítězství. Zatřepe hlavou, aby mu odlehly uši, a zamíří ke kameni, kde Axel rozbalil svůj uzlíček.

Jsou tu Axelovy malinké trenýrky. Nils je vezme do ruky, představuje si, že po švu leze blecha, a odhodí je na břeh.

Pak se skloní nad uzlíčkem. Máslové karamelky tam leží na hromádce, lesknou se na slunci a Nils jednu z nich zvedne a pomalu si ji vloží do pusy.

Přes vodu k němu od balvanu dolehne rozzuřený řev, ale Nils si ho nevšímá. Pečlivě žvýká, polkne a vezme si další karamelku.

Od kamene se ozve cákání. Nils zvedne hlavu. Jeho malý bráška konečně skočil z balvanu do vody.

Nils už na slunci začal schnout, a tak přemůže prvotní impulz plavat Axelovi naproti. Místo toho si z látky rozprostřené na kameni vezme třetí karamelku.

Cákání se ozývá dál a Nils Axela pozoruje. Samozřejmě nedosáhne nohama na dno, a tak se zoufale snaží vyšplhat zpátky na balvan. Ale nedokáže se na něm udržet.

Nils žvýká karamelku. Člověk se do toho musí pořádně opřít, aby se mu na kámen podařilo vyhoupnout.

Axelovi se to ale nedaří, a tak se otočí a chce se vydat ke břehu. Divoce kolem sebe plácá, voda se kolem něj pění, ale Axel zůstává na místě. Má vykulené oči a upírá na Nilse vyděšený pohled.

Nils ho pozoruje, spolkne karamelku a vezme si další.

Cákání najednou začne utichat. Jeho bratr cosi zakřičí, ale Nils mu nerozumí. A pak se vlny nad Axelovou hlavou zavřou.

Nils konečně udělá krok směrem k vodě.

Axelova hlava se vynoří, ale už ne tak vysoko nad hladinu jako předtím. Nils vidí jen jeho mokré vlasy. Pak znovu zmizí pod hladinou. Na hladinu vyplavou bublinky, ale okamžitě je spláchne vlna.

Nils má najednou naspěch, rychle skočí do vody. Od nohou mu odlétává pěna, rukama zběsile zápasí s vlnami a oči má upřené na balvan. Ale po Axelovi není nikde ani stopy.

Nils rychle plave k balvanu, a když už je skoro u něj, potopí se, ale nedaří se mu plavat pod vodou s otevřenýma očima. Zavře je a šmátrá rukama ve studené temnotě, ale nic nenahmatá, a tak se znovu vynoří nad hladinu, kde svítí slunce. Chytí se balvanu, rozkašle se a pak se vyhoupne nahoru.

Rozhlíží se kolem sebe, ale všude je jen voda. Sluneční paprsky třpytící se na vlnách skrývají všechno, co je pod hladinou.

Po Axelovi není nikde ani památky.

Nils čeká a čeká, fouká vítr, ale nic se neděje. Nakonec mu začne být zima, a tak skočí do vody a pomalu plave zpátky ke břehu. Nic víc už nezmůže. Vyleze z vody, vydechne a opře se o velký kámen.

Dlouho jen tak stojí na slunci. Čeká, že se ozve cákání nebo důvěrně známý Axelův křik, ale nic neslyší.

Všude vládne ticho. Nechápe to.

V Axelově uzlíčku zbyly čtyři karamelky a Nils se na ně podívá.

Myslí na všechny ty otázky, kterými ho zasypou jeho matka a ostatní, a přemýšlí, co jim řekne. Pak si vzpomene na to, jak umřel jeho otec a jak chmurná nálada panovala během vleklého pohřbu v kostele v Marnäsu. Všichni na sobě měli černé šaty a zpívali žalmy o smrti.

Nils zkusí vzlyknout. To nezní špatně. Půjde za matkou, bude vzlykat a řekne jí, že Axel ještě zůstal u moře. Ještě se mu nechtělo domů, ale Nils už chtěl jít. A když se po Axelovi všichni začnou shánět, bude myslet na smutnou hudbu varhan na otcově pohřbu a bude plakat společně s matkou.

Za chvilku se vydá domů. Už ví, co řekne, až tam dojde, i to, co zamlčí.

Ale nejdřív ještě dojí Axelovy karamelky.

2

Gerlof Davidsson seděl ve svém pokoji v domově důchodců v Marnäsu a sledoval, jak za oknem zapadá slunce. Právě doznělo první zvonění zvonku z kuchyně a brzy bude čas jít k večeři. Gerlof se zvedne a půjde do jídelny. Jeho život ještě neskončil.

Kdyby ještě bydlel v rybářské vesničce, ze které pocházel – ve Stenviku –, mohl by sedět na břehu moře a sledovat, jak slunce pomalu klesá do Kalmarského průlivu. Ale Marnäs leží na východním pobřeží, takže se každý večer díval, jak slunce mizí za březovým hájkem mezi domovem důchodců a marnäským kostelem, který se nachází na západ od něj. V tuhle roční dobu, to znamená v říjnu, byly větve břízek skoro holé a vypadaly jako hubené paže natahující se k oranžovému kotouči klesajícího slunce.

Nastala hodina soumraku – čas na příběhy, při kterých tuhne krev v žilách.

Když byl malý, právě v tuhle dobu končila ve Stenviku práce na polích a kolem loděnic. Když se začalo stmívat, všichni se sešli v chalupách, ale petrolejové lampy zatím nezapálili. Dospělí v hodině soumraku seděli a probírali, co všechno za ten den udělali a co se stalo jinde ve vesnici. A čas od času vyprávěli dětem příběhy.

Gerlofovi odjakživa připadaly nejlepší ty nejstrašidelnější. Příběhy o duších, zlověstných varováních, trollech a zlých skutcích, které se staly v ölandské divočině. Nebo příběhy o tom, jak byly lodě navedeny na mělčinu podél kamenitého pobřeží a roztříštily se na kusy o skaliska.

Zvonek z kuchyně zazvonil podruhé.

Kapitán lodi, kterou zastihla na moři bouřka a vítr ji zavál moc blízko ke břehu, dřív nebo později uslyšel, jak teď svým kýlem čím dál hlasitěji drhne o kameny na mořském dně, a to byl začátek konce. Tu a tam se na něj usmálo štěstí a podařilo se mu spustit kotvu a pomalu se proti větru přitáhnout zpátky na otevřené moře, ale většina lodí se nedokázala pohnout byť jen o jediný metr, jakmile uvízly na mělčině. Kapitán obvykle musel loď co nejrychleji opustit, aby se i s posádkou zachránil, a pokusit se dostat na souš přes burácející vlny. Pak společně stáli na břehu, promočení až na kůži a promrzlí až na kost, a sledovali, jak bouřka žene jejich loď čím dál prudčeji na mělčinu, dokud ji vlny nezačaly tříštit na kousky.

Malá nákladní loď, která najela na mělčinu, připomínala otlučenou rakev, kterou někdo nechal ležet venku napospas větru a dešti.

Zvonek z kuchyně zazvonil naposledy a Gerlof se chytil okraje dřevěného stolu a zvedl se ze židle. Cítil, jak se mu v údech probouzí k životu Sjögren. Cítil ho a pěkně to bolelo. Na chvíli zvažoval, jestli by neměl použít kolečkové křeslo, které stálo u nohou jeho postele, ale uvnitř ho ještě nikdy nepoužil a nehodlal s tím teď začínat. A tak si vzal do pravé ruky hůl, pevně ji sevřel a zamířil do chodbičky, kde na věšácích viselo jeho oblečení na ven a kde byly úhledně vyrovnané jeho boty. Zastavil se, opřel se o hůl a otevřel dveře vedoucí na venkovní chodbu. Vyšel ven a rozhlédl se.

Slyšel, jak se po chodbě rozléhají šouravé kroky, a viděl je, jak jeden po druhém míří do jídelny: jeho kolegové z domova. Pohybovali se pomalu, za pomoci holí nebo chodítek. Obyvatelé marnäského domova důchodců scházející se k jídlu.

Někteří z nich se navzájem tiše zdravili, jiní měli pohled zabořený do země.

Kolik vědomostí se po téhle chodbě pohybuje, pomyslel si Gerlof, když se připojil k unavenému proudu lidí mířících do jídelny.

„Dobrý večer, ráda vás tu všechny vidím!“ zatrylkovala Boel, která měla na starost jejich sekci, a usmívala se mezi vozíčky s jídlem, které stály venku před kuchyní.

Všichni se opatrně usadili na svá obvyklá místa kolem stolů.

Tolik vědomostí. S Gerlofem u stolu seděl obuvník, kostelník a farmář a všichni tři měli společné to, že se o jejich znalosti a zkušenosti už nikdo nezajímal. A pak tu byl sám Gerlof – ještě pořád dokázal během pár vteřin uvázat se zavřenýma očima dračí smyčku, což mu teď bylo naprosto k ničemu.

„Dneska v noci možná bude mrznout, Gerlofe,“ prohlásila Maja Nymanová.

„To máš pravdu, fouká severní vítr,“ přisvědčil Gerlof.

Maja seděla vedle něj, drobounká, vrásčitá a vyhublá, ale bystřejší než kdokoliv jiný z obyvatel domova. Usmála se na Gerlofa a ten jí úsměv oplatil. Byla jednou z mála, kdo uměli správně vyslovit jeho jméno – Jérlof, tak a ne jinak.

Maja pocházela ze Stenviku, ale vdala se za jednoho farmáře a v padesátých letech se s ním odstěhovala na severovýchod od Marnäsu. Gerlof se zase přestěhoval do Borgholmu, když se z něj stal kapitán na lodi. Než se s Majou znovu setkal v domově důchodců, uplynulo čtyřicet let, kdy se vůbec neviděli.

Gerlof si vzal krekr a začal ho jíst a jako vždycky byl rád, že ještě může kousat. Neměl už žádné vlasy, špatně viděl, chyběla mu síla a všechno ho bolelo, ale zaplaťpánbůh měl pořád ještě svoje zuby.

Z kuchyně zavanula vůně zelí. Na jídelníčku dnes byla zelná polévka a Gerlof vzal do ruky lžíci a čekal, až k nim dojede vozík s jídlem. Po večeři se většina obyvatel domova usadila před televizi, kterou pak sledovali po celý zbytek večera.

Dnes je jiná doba. Všechny ztroskotané lodě z pobřeží Ölandu už dávno zmizely a nikdo už v hodině soumraku nevypráví příběhy.

Bylo po večeři. Gerlof byl zpátky ve svém pokoji.

Postavil hůl vedle knihovničky a znovu se usadil ke stolu. Za oknem teď vládl večer. Kdyby se opřel o stůl a přitiskl nos ke sklu, viděl by kousíček polí na sever od Marnäsu a za nimi pobřeží a temné moře. Baltské moře, jeho bývalé pracoviště. Ale takové gymnastické kousky už byly nad jeho síly, a tak se musel spokojit s výhledem na břízky za domovem důchodců.

Lidé, kteří o těchto věcech rozhodují, už podobným institucím neříkají domovy důchodců, ale samozřejmě to není nic jiného. Lidé se odjakživa snažili přijít s nějakým novým označením, které by znělo líp, ale pořád to byla jen banda starců shromážděných na jednom místě, z nichž velká spousta jen seděla a čekala na smrt.

Na stole vedle hromádky novin ležel černý sešit a Gerlof se natáhl a vzal ho do ruky. Poté, co celý první týden svého pobytu v domově proseděl u stolu zíraje z okna, se Gerlof vyburcoval a vydal se do vesnice, kde si v malém obchůdku koupil tenhle zápisník. A pak začal psát.

Zapisoval si jak myšlenky, tak připomínky. Psal si seznamy věcí, které je třeba udělat, a když je splnil, přeškrtl je – tedy kromě poznámky OHOLIT SE!, která byla napsaná hned na začátku na první stránce a kterou nikdy nepřeškrtl, protože platila pro každý den. Holení bylo nezbytné a ten den si ho už odbyl.

První myšlenka zapsaná v sešitě zněla:

LEPŠÍ JE BÝT SHOVÍVAVÝ NEŽ SILNÝ REK A KDO OVLÁDÁ SEBE, JE NAD DOBYVATELE MĚSTA.

To byla přínosná citace z Knihy přísloví, kapitoly šestnácté. Gerlof začal číst bibli, když mu bylo dvanáct, a nikdy s tím nepřestal.

Na konci sešitu byly tři řádky, které nebyly přeškrtnuté:

ZAPLATIT ÚČTY ZA TENHLE MĚSÍC.

JULIA PŘIJEDE V ÚTERÝ VEČER.

PROMLUVIT SI S ERNSTEM.

Účty za telefon, noviny a údržbu hrobu jeho ženy Elly, který byl na hřbitově u kostela, a měsíční nájem za pokoj v domově stačilo zaplatit až příští týden.

A jeho dcera Julia je na cestě sem, konečně mu slíbila, že přijede. Na to nesmí zapomenout. Doufal, že Julia na Ölandu nějakou dobu zůstane. I po tolika letech se pořád utápěla ve smutku a on chtěl, aby tomu na chvíli unikla.

Poslední poznámka byla stejně důležitá a také souvisela s Julií. Ernst byl kameníkem ve Stenviku, jeden z mála lidí, kteří tam pořád ještě bydleli celoročně. S Gerlofem a jejich společným přítelem Johnem si volali každý týden. Někdy si dokonce společně za soumraku sedli a vyprávěli si staré příběhy, což měl Gerlof moc rád, přestože je většinou už znal.

Ale jednoho večera před pár měsíci přijel Ernst do Marnäsu s úplně novým příběhem: příběhem o vraždě Gerlofova vnuka Jense.

Gerlof nebyl ani trošku připravený ten příběh slyšet, vlastně na malého Jense vůbec nechtěl myslet, ale Ernst seděl na jeho posteli a trval na tom, že mu ten příběh musí vyprávět.

„Dost jsem přemýšlel o tom, jak se to vlastně stalo,“ řekl Ernst tiše.

„Vážně?“ utrousil Gerlof od stolu.

„Já zkrátka nevěřím, že tvůj vnuk šel k moři a utopil se,“ prohlásil Ernst. „Myslím, že se v té mlze možná vydal na alvar. A že tam narazil na vraha.“

„Na vraha?“ podivil se Gerlof.

Ernst mlčel. Mozolnaté ruce měl složené na koleni.

„A kdo by tím vrahem měl být?“ zeptal se Gerlof.

„Nils Kant,“ řekl Ernst. „Jsem přesvědčený, že Jens tehdy v mlze potkal Nilse Kanta.“

Gerlof na něj zůstal zírat, ale Ernst se tvářil naprosto vážně.

„Já vážně věřím, že přesně to se tehdy stalo,“ řekl. „Jsem přesvědčený, že se Nils Kant po letech strávených na moři, nebo kde to vlastně byl, vrátil a způsobil další utrpení.“

O moc víc toho tehdy neřekl. Byl to jen krátký příběh, vyprávěný během hodiny soumraku, ale Gerlof na něj nemohl přestat myslet. Doufal, že se za ním Ernst brzy zase zastaví a řekne mu víc.

Gerlof dál listoval svým sešitem. Bylo v něm zapsáno mnohem víc připomínek než myšlenek, a tak brzy došel až na konec.

Pak sešit zavřel. U stolu už toho o moc víc udělat nemohl, ale přesto zůstal sedět a sledoval, jak se břízy ve tmě kývají. Trochu mu připomínaly plachty za silného větru – a odtud už nebylo daleko ke vzpomínce na to, jak za takových podzimních větrů stával na palubě a díval se, jak kolem pomalu plyne ölandské pobřeží, které sledoval buď zblízka, takže dobře viděl jeho skaliska a domy, nebo z dálky, takže bylo jen tenkým proužkem země na obzoru. A jak si tak ten výjev v duchu představoval, najednou na stole zazvonil telefon.

Ve ztichlém pokoji zněl ten zvuk pronikavě a hlasitě. Gerlof ho nechal zazvonit ještě jednou. Často dopředu poznal, kdo volá, ale tentokrát si nebyl jistý.

Po třetím zazvonění zvedl sluchátko.

„Davidsson.“

Nikdo neodpověděl.

Spojení bylo v pořádku, slyšel vytrvalé šumění elektronů, nebo co to vlastně víří v telefonních kabelech, ale osoba na druhém konci drátu neřekla ani slovo.

Ale Gerlof i přesto tušil, co mu chce sdělit.

„Tady je Gerlof,“ řekl. „Ten balíček jsem dostal. Tedy jestli voláte kvůli tomu sandálku.“

Měl pocit, že ve sluchátku slyší tiché oddechování.

„Přišel poštou před pár dny,“ pokračoval.

Opět bylo ticho.

„Myslím, že jste ho poslal vy,“ řekl Gerlof. „Proč jste to udělal?“

Odpovědí mu bylo zase jen ticho.

„Kde jste ho našel?“

Neslyšel nic než šumění. Když už tam nějakou dobu seděl se sluchátkem přitisknutým k uchu, začal si připadat, jako by byl úplně sám v celém vesmíru a poslouchal jeho černé ticho. Anebo moře.

Asi za půl minuty někdo prudce zakašlal.

Pak se ozvalo cvaknutí. Na druhém konci drátu někdo položil sluchátko.

3

Juliina starší sestra Lena Lundqvistová v ruce pevně svírala klíčky a dívala se na auto, skoro z něj nespustila oči. Mrkla na Julii a pak se znovu zadívala na auto, které měly s Julií dohromady.

Byl to malý, červený ford. Nebyl nový, ale karoserie se pořád ještě leskla a měl slušné letní gumy. Stál zaparkovaný na ulici vedle příjezdové cesty k vysokému cihlovému domku v městečku Torslanda na předměstí Göteborgu, kde Lena bydlela se svým manželem. Měli velkou zahradu, a i když z ní nebylo vidět na moře, byli u něj tak blízko, že měla Julia pocit, že ve vzduchu cítí pachuť slané vody. Z jednoho z otevřených oken uslyšela pronikavý smích a uvědomila si, že všechny děti jsou doma.

„Neradi ho někomu půjčujeme… Kdys naposledy řídila?“ zeptala se Lena.

Ještě pořád v jedné ruce držela klíčky a paže měla pevně založené na hrudníku.

„Loni v létě,“ odpověděla Julia, ale rychle jí připomněla: „Ale je to přece moje auto… nebo aspoň z půlky.“

Ulicí zavál studený a vlhký vítr od moře. Lena na sobě měla jen tenký svetřík a sukni, ale přesto Julii nepozvala dovnitř do tepla, aby se tam mohli domluvit – a i kdyby ji pozvala, Julia by odmítla. Bylo jasné, že je tam Richard, a ona neměla nejmenší chuť vidět ani jeho, ani jejich dospívající děti.

Richard byl jakýmsi hlavounem – nebo aspoň „hlavounkem“ – ve volvu. Měl samozřejmě vlastní firemní auto – stejně jako Lena, která pracovala jako ředitelka základní školy v Hisingenu. Nevedlo se jim vůbec špatně.

„Vždyť ho přece nepotřebuješ,“ dodala Julia rozhodně. „Máš ho stejně jenom proto… protože jsem nechtěla řídit.“

Lena se znovu podívala na auto.

„No jo, jenže každý druhý víkend je tu Richardova dcera. A vždycky…“

„Zaplatím za benzin,“ přerušila ji Julia.

Své starší sestry se nebála – teď ani nikdy předtím – a už byla rozhodnutá, že pojede na Öland.

„Já vím, o to nejde,“ řekla Lena. „Ale nějak se mi to nezdá. A navíc je tu ta věc s pojištěním. Richard říká, že…“

„Pojedu s ním jenom na Öland,“ řekla Julia. „A pak zpátky do Göteborgu.“

Lena zvedla hlavu a zadívala se směrem k domu. Skoro v každém okně se za závěsy svítilo.

„Gerlof chce, abych přijela,“ pokračovala Julia. „Včera jsem s ním mluvila.“

„Ale proč zrovna teď?“ namítla Lena a pak pokračovala, aniž by počkala na odpověď: „A kde budeš spát? Přece nemůžeš zůstat u něj v domově důchodců – pokud vím, nemají tam žádné pokoje pro hosty. A dům a loděnici ve Stenviku jsme už zazimovali…“

„Já už něco vymyslím,“ řekla Julia rychle, protože si uvědomila, že vlastně neví, kde přespí. Až dosud o tom nepřemýšlela. „Takže si to auto vzít můžu?“

Cítila, že její sestra už je nalomená, a chtěla od ní rychlou odpověď, než se objeví Richard, aby své manželce pomohl půjčení auta odložit.

„No…,“ řekla Lena. „Tak dobře, tak si ho teda půjč. Ale musím si z něj ještě pár věcí vzít.“

Šla k autu, otevřela dveře a vyndala z něj nějaké papíry, sluneční brýle a půlku čokolády Marabou.

Pak došla zpátky k Julii, natáhla k ní ruku a předala jí klíčky. Julia si je od ní vzala a Lena jí podala ještě něco.

„Vezmi si taky tohle,“ řekla, „ať se ti dá dovolat. Zrovna jsem v práci dostala nový.“

Byl to mobilní telefon, celý černý. Nejspíš to nebyl ten nejmenší model, ale byl velký tak akorát.

„Vždyť s tím neumím zacházet,“ protestovala Julia.

„Je to hračka. Nejdřív musíš vyťukat PIN kód… takhle.“ Lena jí ho napsala na papír spolu s telefonním číslem. „Když chceš volat, vyťukáš celé číslo i s předvolbou a zmáčkneš zelené tlačítko. Ještě tam zbývá část kreditu. Až ho provoláš, budeš si muset koupit nový.“

„No dobře.“ Julia si od ní vzala telefon. „Tak díky.“

„Jo… Jeď opatrně,“ řekla Lena. „A pozdravuj tátu.“

Julia přikývla a zamířila k autu. Nasedla, nasála vůni sestřina parfému, nastartovala a odjela.

Pomalu padal soumrak. A jak tak projížděla Hisingenem, dvacet kilometrů za hodinu pod hranicí předepsané rychlosti, přemýšlela, jak je možné, že se na sebe s Lenou nevydrží dívat déle než pár vteřin. Dřív si bývaly blízké – Lena byla koneckonců důvodem, proč se Julia kdysi dávno přestěhovala do Göteborgu –, ale teď si nemohly být vzdálenější. A tahle krize trvala od onoho pátku před pár lety, kdy byla Julia v Lenině a Richardově domě, jak se ukázalo, naposledy, na malém večírku bez dětí, který skončil tím, že Richard odložil sklenku s vínem, zvedl se od stolu a prohlásil: „To tady vážně musíme sedět a pořád dokola omílat tyhlety únavný nesmysly, které se týkají dvacet let starých věcí? Jen se tak ptám. Nemohli bychom s tím už konečně přestat?“

Byl naštvaný a také trochu opilý a měl ochraptělý hlas – a to Julia Jensovo zmizení zmínila jen mezi řečí a jenom proto, aby vysvětlila, proč se cítí tak, jak se cítí.

Lenin hlas byl klidný, když se na Julii podívala a řekla to, co způsobilo, že Julia se svou sestrou o dva roky později odmítla jet na Öland a pomoct jí přestěhovat Gerlofa z chaty ve Stenviku do domova důchodců v Marnäsu.

„Už nikdy se nevrátí, Julie,“ řekla Lena. „To je přece každému jasné… Jens je mrtvý. To přece musí být jasné už i tobě.“

Nejspíš nebyl zrovna nejlepší nápad zvednout se a začít na Lenu přes stůl hystericky ječet, ale Julia to i přesto udělala.

Dojela domů, zaparkovala auto na ulici a šla dovnitř, aby si zabalila věci. Když si sbalila oblečení na deset dní, pár toaletních potřeb a několik knížek – a také dvě láhve červeného vína a nějaké prášky –, snědla sendvič a místo vína se napila vody. A pak už byl nejvyšší čas jít spát.

Ale v posteli jen ležela, zírala nad sebe do tmy a nedařilo se jí usnout. Vstala z postele a šla do koupelny, vzala si tabletku, kterou jí předepsal doktor, a zalezla zpátky do postele.

Bota patřící malému chlapci. Malý sandálek.

Když zavřela oči, viděla samu sebe jako mladou maminku, jak Jensovi nazouvá sandálky, a ta vzpomínka s sebou přinesla černou tíhu, která se jí usadila na hrudníku, tíživou nejistotu, jež způsobila, že se Julia pod peřinou otřásla.

Jensova malá bota – po dvaceti letech, kdy po něm nebylo ani vidu, ani slechu. Po všem tom pátrání na Ölandu, po všech těch bezesných nocích.

Prášek na spaní začal pomalu zabírat.

Už žádná temnota, pomyslela si v polospánku. Pomoz nám ho najít.

Trvalo dlouho, než přišlo ráno, a když se Julia probudila a vstala z postele, venku byla pořád ještě tma. Dala si snídani, umyla nádobí, zamkla byt a nasedla do auta. Nastartovala motor, zapnula stěrače, aby z čelního skla smetla listí, a pak se konečně vydala ven z ulice, kde bydlela, ven z města, při východu slunce a v ranní dopravní špičce. Na posledním semaforu naskočila zelená a Julia zahnula na východ na dálnici, pryč z Göteborgu a vstříc venkovu.

Prvních pár kilometrů jela se staženým okýnkem, aby chladný ranní vzduch vyvětral z auta poslední zbytky parfému její sestry.

Už jsem na cestě, Jensi, říkala si v duchu. Tentokrát už doopravdy jedu a nikdo mě nezastaví.

Dobře věděla, že by s ním neměla mluvit, dokonce ani v duchu. Takové věci nesvědčí duševnímu zdraví, ale Julia to čas od času dělala už od chvíle, co Jens zmizel.

Za Boråsem dálnice končila a domky začínaly být menší a dál od sebe. Podél silnice se mačkaly husté jedlové lesy smålandského regionu. Mohla by odbočit ze silnice a jet někam do neznáma, ale cesty vedoucí do lesa vypadaly hrozně opuštěně. Pokračovala pořád rovně, na druhou stranu Švédska, směrem k východnímu pobřeží, a snažila se radovat z toho, že se po letech znovu sama vydala na takhle dlouhou cestu.

Zastavila na benzince pár kilometrů od pobřeží, aby natankovala a snědla pár soust dušeného masa se zeleninou, které bylo tuhé a lepkavé a nestálo za ty peníze, a pak znovu vyrazila na cestu.

Směrem k mostu vedoucímu na Öland. Most na ostrov stál na sever od města Kalmar. Postavili ho před více než dvaceti lety a dokončili ho a otevřeli toho podzimu, kdy… Navíc přesně v ten den, kdy zmizel její syn.

Už na to nesmí myslet, alespoň dokud nedojede na místo.

Ölandský most byl vysoký a pevný, klenul se přes průliv, spočíval na širokých betonových pilířích a silné poryvy větru, které dorážely na auto, s ním ani nehnuly. Byl široký a rovný, až na jednu klenutou část blízko pevniny, díky níž mohly pod silnicí proplout i vyšší lodě. Z oblouku byl hezký výhled a Julia odtud viděla placatý obrys ostrova. Rozkládal se po celém obzoru, od severu na jih.

Viděla odtud i alvar, travnatou planinu pokrývající velkou část ostrova. Nad ním pomalu proplouvaly tmavé, nízké mraky, připomínající dlouhé vzducholodě vznášející se nad krajinou.

Turisté i místní na alvar rádi chodili na procházky a pozorovat ptáky, ale Julia ho neměla ráda. Byl moc velký – a nebylo se na něm kam schovat, když se obrovské nebe začalo člověku řítit na hlavu.

Když přejela most, zamířila na sever, směrem na Borgholm. Silnice byla několik kilometrů podél západního pobřeží rovná jako střela a vzhledem k tomu, že už bylo po sezoně, potkala Julia jen málo aut. Upírala zrak na silnici před sebou, aby se nemusela dívat na pustý alvar a obrovskou vodní plochu, kterou měla po levé ruce, a snažila se nemyslet na malý sandálek s podomácku spraveným páskem.

Nic to neznamená, nemusí to přece vůbec nic znamenat, opakovala si v duchu.

Cesta od mostu do Borgholmu trvala skoro půl hodiny. Když tam dojela, ukázalo se, že je tam jen jedna křižovatka se semaforem, a Julia se rozhodla zahnout doleva, směrem do centra toho malého městečka na břehu moře.

Zastavila u cukrárny na začátku hlavní ulice, aby se vyhnula přístavu, náměstí a kostelu – kostelu, za nímž bydlela s rodiči, když měl Gerlof svou vlastní nákladní loď a chtěl bydlet co nejblíž přístavu. Julia v Borgholmu strávila dětství. Neměla nejmenší chuť vidět samu sebe, jak pobíhá po ulicích kolem náměstí jako nějaký vybledlý přízrak, osmi- nebo devítiletá holčička, která má celý život teprve před sebou. Nechtěla potkat žádné mladíky vykračující si po ulici směrem k ní, kteří by jí připomněli Jense. Podobných upomínek měla dost i v Göteborgu.

Zvonek nad dveřmi cukrárny zacinkal.

„Dobré odpoledne.“

Za pultem stála hezká blondýnka, která se tvářila nesmírně znuděně. Když ji Julia požádala o dva skořicové šneky a dva kousky jahodového dortu se šlehačkou pro sebe a pro Gerlofa, vyslechla si ji s nepřítomným výrazem.

Před třiceti lety mohla na jejím místě stát klidně Julia, ale ta se z ostrova odstěhovala, už když jí bylo osmnáct, a ve dvaadvaceti už za sebou měla práci jak v Kalmaru, tak v Göteborgu. V Göteborgu se seznámila s Michaelem a během pouhých pár týdnů už čekala Jense a její neklid z velké části zmizel a už nikdy se nevrátil – dokonce ani tehdy, když se s Michaelem rozešli.

„V tuhle roční dobu tu nebývá moc lidí,“ nadhodila, když děvče vyndalo dort ze skleněné vitríny. „Myslím na podzim.“

„To ne,“ přisvědčila dívka, aniž by se usmála.

„Máte to tu ráda?“ zeptala se jí Julia.

Děvče rychle zavrtělo hlavou.

„Občas mi to tady připadá fajn, ale chcípl tu pes. Borgholm ožívá jenom v létě.“

„To tvrdí kdo?“

„Všichni,“ řekla dívka. „Nebo aspoň lidi ze Stockholmu.“ Zavázala krabičku se zákusky a podala ji Julii. „Budu se stěhovat do Kalmaru,“ dodala. „Je to všechno?“

Julia přikývla. Mohla jí říct, že i ona pracovala v Borgholmu, když byla v pubertě, v kavárně dole v přístavu, a že i ona byla znuděná a čekala, kdy už konečně začne ten opravdový život. Ale pak najednou dostala chuť mluvit o Jensovi, o svém smutku a o naději, která ji přiměla vrátit se zpátky. O malém sandálku poslaném v obálce.

Neřekla však nic. Bylo slyšet hučení větráku, ale jinak bylo v cukrárně ticho.

„Jste tu na dovolené?“ zeptala se dívka.

„Ano… vlastně ne,“ odpověděla Julia. „Jedu na pár dní do Stenviku. Moje rodina tam má chatu.“

„Teď je tam pusto jako v Norrlandu,“ řekla dívka a podala Julii drobné. „Skoro všechny domy jsou prázdné. Ať děláte, co chcete, nepotkáte tam živou duši.“

Bylo už půl čtvrté, když Julia vyšla z cukrárny a rozhlédla se po ulici. Borgholm byl skoro prázdný. Bylo vidět jen asi tucet lidí a jedno nebo dvě auta, která městem projížděla tou nejnižší možnou rychlostí, a jinak skoro nic. Obrovská zřícenina hradu shlížela z kopce na město a místo oken měla temné, prázdné díry.

Když Julia zamířila zpátky k autu, ulicemi foukal studený vítr. Bylo skoro strašidelné ticho.

Prošla kolem nástěnky pokryté strakatými starými plakáty, které byly nalepené na sobě: americké akční filmy, které hráli v borgholmském kině, rockové koncerty na hradě a různé večerní kurzy. Plakáty byly vybledlé od slunce a rohy jim zohýbal vítr.

Bylo to poprvé, co Julia jako dospělá navštívila ostrov takhle pozdě. Mimo sezonu, kdy se život na Ölandu téměř zastavil. Nasedla do auta.

Už jedu, Jensi.

Na sever od města se po obou stranách silnice dál táhla suchá, travnatá planina alvaru. Cesta se od pobřeží mírně stáčela do vnitrozemí, mířila přímo doprostřed placaté krajiny, kde lidé posbírali z polí kulaté, lišejníkem porostlé šedé kameny a postavili z nich dlouhé, nízké zídky. Zídky vedly přímo přes alvar a tvořily obrovské obrazce.

Julii bylo trochu nevolno z toho otevřeného prostoru pod nekonečnou oblohou a zatoužila po sklence červeného vína – ta touha sílila s tím, jak se blížila ke Stenviku. Doma se každý den snažila přestat s pitím a nikdy nepila, když řídila, ale tady v tomhle opuštěném koutě světa jí láhve vína, které vezla v tašce, připadaly jako ta jediná zajímavá společnost, která se jí nabízela. Měla chuť se někde zamknout a věnovat jim veškerou svou pozornost, dokud nebudou prázdné.

Po cestě na sever potkala jen dvě vozidla, autobus a traktor. Projížděla kolem žlutých cedulí se jmény vesniček a pozemků, jež lemovaly silnici, jmény, která si pamatovala ze všech svých předchozích cest. Uměla by je odříkat zpaměti, tak jako dětskou říkanku. Byla to místa, kolem kterých celá léta jen projížděla. Pro její rodiče existoval v létě jen Stenvik a rekreační chata, kterou si tam postavili na konci čtyřicátých let – řadu let předtím, než vesnici objevili turisté. Podzim, zimu a jaro trávila Julia v Borgholmu, ale v létě byla vždycky ve Stenviku. A než se vydá na sever do Marnäsu za Gerlofem, chtěla se do vesnice znovu podívat. Vztahovaly se k ní nepříjemné vzpomínky, ale také řada hezkých vzpomínek. Vzpomínek na dlouhé, horké letní dny.