Přeložil Michal Prokop

Copyright ©2022 by Adam Oyebanji

All Rights Reserved
Copyright ©2023 for the Czech translation by Michal Prokop
Copyright ©2023 for Cover by Kekai Kotaki

Copyright ©2023 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-9520-6

Obsah

1.0

2.0

3.0

4.0

5.0

6.0

7.0

8.0

9.0

10.0

11.0

12.0

13.0

14.0

15.0

16.0

17.0

18.0

19.0

20.0

21.0

22.0

23.0

24.0

25.0

26.0

27.0

28.0

29.0

30.0

31.0

32.0

33.0

34.0

35.0

36.0

37.0

38.0

39.0

40.0

41.0

42.0

43.0

44.0

45.0

46.0

47.0

48.0

49.0

50.0

Poděkování

Pro Barbaru,

bez které nic nestojí za to.

A pro Alexe,

za jeho lásku k drakům.

1.0

Praporčík Ravi MacLeod dělal to, co při vznášení se ve stavu beztíže dělával často. Zvracel do pytlíku. Se zručností nabytou dlouholetou praxí jej pak uzavřel a odhodil do recyklátoru. Strojek vděčně zavrněl a připojil své vibrace k tichému hukotu výtahu. Vůz, povšiml si Ravi, konečně minul značku deseti kilometrů. Zbývalo už jen necelých pět.

Výtahový vůz – jediná expresní doprava ke strojovnám – byl pozůstatkem minulosti. Používali ho zřídkakdy a bylo to jedno z mála zařízení na palubě stále v původním stavu včetně bronzové destičky s ranou verzí lodního loga.

První posádka by se tu cítila jako doma.

Pochyboval však, že by První posádka ocenila odříznutí od úlu. Nevěděl, co se stalo, ale stalo se to. V určitém bodu sestupu příliv a odliv dat přes jeho implantáty ustal. Nejbližší fungující routery budou v přístavištích několik kilometrů „nad“ ním, usoudil, a každou sekundou se od nich vzdaluje. Obličej se mu stáhl do jízlivé grimasy. Celou dobu bude offline.

V mysli mu vytanul Čchen Lajův obraz. V jeho představách vypadal přísný šedovlasý velitel zklamaně a zároveň naštvaně.

Vysvětlete mi, praporčíku, dožadoval se, jak můžete být offline, AČKOLI ZŮSTÁVÁTE NA PALUBĚ LODI?

Čchen Laj by se naklonil dopředu a hleděl by Ravimu neodbytně přímo do očí. Když si Ravi tuto scénu přehrával v hlavě, až příliš jasně si dokázal představit svou koktavou reakci. Nemělo by se to stát, pane. Ať jste kdekoli, vždycky byste měl být v dosahu nějakého routeru.

Takže, odpověděl by možná Čchen Laj, co to podle vás znamená? Starý muž by s kamennou tváří setrvával na místě. Vyčkával by.

Routery, pane. Následovalo by obvyklé zrudnutí. Ve strojovnách jsou routery. Z nějakého důvodu nefungují.

A potom by Čchen Laj přikývl a přidělil mu nějaký podřadný a ponižující úkol. Ravi se úlevně usmál. Díky Archiemu není ten pedantský parchant v dohledu.

Úsměv zmizel stejně rychle, jako se objevil.

S routery byl nějaký problém.

Visel nehnutě uprostřed výtahového vozu. Do tváře se mu promítlo úsilí, jak se implantáty natahovaly do strojoven a slepě hledaly jakoukoli známku činnosti nyní ztichlého vybavení. Ve spáncích ucítil bodavou bolest hlavy.

Měl by zprovoznit routery, než se pustí do čehokoli dalšího? Bolest hlavy, nepříjemná od samého začátku, rychle sílila. Ví vůbec, jak se routery opravují? Vrhl nervózní pohled střechou vozu. Co když se bude muset celou tu dlouhou cestu vrátit, aniž něčeho dosáhne? V ústech mu vyschlo při představě Čchen Lajova pohrdání a mlčenlivého opovržení dobře vychovaných spolužáků.

Zaťal zuby v paličatém odhodlání. Tohle nepřichází v úvahu, řekl si. Ani náhodou. To radši vyskočí do vesmíru.

Kabinou zazněl sled zvonivých tónů a Ravi se prakticky bez přemýšlení nasměroval nohama k podlaze. Zhruba po minutě se už snášel dolů. Výtah po hodinové cestě zpomaloval. Slabá falešná gravitace ho stahovala k plošině a zase zmizela, jakmile výtah zastavil.

„Strojovny,“ oznámil reproduktor. Všechna světla přechodové komory svítila zeleně, a tak Ravi pokračoval otevřením průlezů.

Což byla hloupost. Celý modul, nenavštívený Archie ví jak dlouho, se stále ještě ohříval. Teplota byla jen těsně nad bodem mrazu. Ravi se konsternovaně rozhlédl. Veškeré povrchy pokrývala vrstvička námrazy. Bílý dech se před ním vznášel a líně směřoval k nejbližšímu filtru. Samotný vzduch, uzavřený až moc dlouho, chutnal kovově. Jeho studené pařáty snadno pronikly tenkou modrou tkaninou pracovního oděvu a zaťaly se do pokožky. Ravi tiše zaklel. Nářadí měl prozíravě s sebou, ale vzít si svetr ho nenapadlo.

Bolest hlavy se vytrvale zhoršovala.

Vzdech mu unikl ze rtů jako obláček. Ravi ho následoval do prostoru. Místnost byla uzpůsobená pro tah, což znamenalo, že do ní vletěl stropem. „Pod“ ním se nacházely spící monitory jako zledovatělá krajina tmavých obrazovek a mátožných oranžových světel. Ravi smetl jinovatku z jednoho křesla, připoutal se do něj a pustil se do oživování techniky. Přepínače ho mrazivě studily do prstů.

Ovladače se rozsvěcovaly: většinou zeleně a místy červeně, ale nic kritického. Úl se probral. Vnímal, jak se data tlačí do jeho implantátů, tichý hukot informací, bezhlavé štěbetání systémů. S úlevou vydechl. Routery přece jenom fungovaly. Protože byly převážnou část desetiletí ponechány o samotě ve tmě, jednoduše se vypnuly.

Ťuk. Ťuk.

Ravi by vyskočil z křesla, ale pásy ho přidržely na místě. Nervózně se zasmál.

Jako kdyby tady dole někdo byl, napomenul sám sebe. Jako kdyby.

Ruce se mu ale třásly. Snažil se to svést na teplotu.

Strašidelné zvuky jsou tady naprosto pochopitelné, připomněl si. Ještě před pár hodinami panoval ve strojovnách vesmírný chlad.

Nyní se ospalé natěsnané molekuly, povzbuzené přílivem tepla, snaží zvětšit vzájemný odstup. Materiály sestávající z těchto molekul, přepínače, konzole, stěny – všechno – se rozpínají, aby jim vyhověly.

To povede k všelijakému skřípání a praskání, jak se hrany věcí posouvají do nových prostorů a bojují o právo v něm být.

Ťuk. Ťuk. Ťuky-ťuk.

Nevšímal si toho. Odpoutal se ze sedadla a volně se vznesl. Čekala ho práce.

Motor byl naposledy zapnutý před devíti a půl lety kvůli menší opravě kurzu. Ravi byl v té době chlapec a nedokázal chápat detaily. Vzpomínal si však, jaké vzrušení zavládlo, jak se části lodi oddělovaly a otáčely o devadesát stupňů, jak máma – ne tak labilní, protože ještě žil táta – opakovaně kontrolovala, jestli si pořádně uložil hračky a všechno ostatní. Pamatoval si, že obrovské prstence lodi přerušily svou nekonečnou rotaci a že se všechno vzneslo. Bylo to úžasné. A jeho dětskému žaludku to vůbec nevadilo. S kamarády se vymanili z rodičovského náručí a vznášeli se obytnými prostorami, odráželi se od přepážek, hráli si na honěnou u stropů, vrhali předměty do nemožných směrů. Lítali.

A pak se motor konečně protáhl, zívl a probudil se z dlouhé dřímoty. Ravi si vybavoval, jak se všechno zvolna, ale vytrvale naklánělo ke straně, ze stěn se stávaly podlahy a z oken stropní světlíky. Obrovské plavidlo bylo napnuté jako kytarová struna a harmonicky drnčelo. Každý krok byl náhle neuvěřitelně lehký. Ravi v bezstarostných chvílích mával rukama a vyskakoval vysoko nad palubu, ale pohon ho pokaždé jako starostlivé ruce snesl bezpečně dolů. Bylo to kouzelné.

Trvalo to celé tři týdny.

Ačkoli se nakonec prstence zase roztočily a všechno se vrátilo do normálu, ozvěna těch drobných vibrací přežívala v jeho představivosti. Nemohl se jí zbavit. Potřeboval vědět, jak motor funguje, jak se uvádí do chodu a jak se v chodu udržuje. Chtěl se stát inženýrem. Důstojníkem.

Ťuk... Ťuky-ťuk, ťuk.

Když se po letech k této ctižádosti nervózně přiznal rodičům, otcova reakce nebyla zrovna povzbudivá. „Kdo ti pochroumal základní desku?“ zeptal se. „Jsi MacLeod, synu, žádnej zatracenej důstojník.“ Potom se zasmál, hořce a bez humoru. „Nikdy nesložíš zkoušku. A i kdyby, najdou si jinej způsob, jak s tebou vyjebat. Ani na vteřinu nepočítej s tím, že tahle sorta lidí pustí někoho jako ty mezi svoje vzácný synky a dcerky. MacLeod v důstojnickým kurzu? To nepadá v úvahu. Pohrdají náma. Bojí se nás. A na to nezapomínej!“

„Že jsi to nedokázal ty ještě neznamená, že to nedokážu já,“ vzdoroval Ravi. „Stačí, když vypadnu z basy.“

Záblesk v otcových očích zahlédl moc pozdě. Facka ale nepřiletěla. Cestu jí zastoupila máma.

„Klukovi neuškodí, když se zasní,“ pronesla s mírným, ale pevným úsměvem. „Pusť to z hlavy, dobře?“

Ravi se raději odebral do své kóje, kde ležel ve tmě, mezi nosem a stropem jen pár centimetrů, a oči se mu zalily slzami vzteku.

A potom přišel ten příšerný sol, kdy Rameše MacLeoda vyzvedli brzy ráno dva chlápci z LoďPolu s dronem a odvedli ho chodbami stále temnými v nočním cyklu. Tehdy samozřejmě nikdo nevěděl, jak příšerná chvíle nastala. Rameš MacLeod měl s lodním vězením svoje zkušenosti. Jenže tentokrát to bylo jiné. Už se nevrátil. Vrátily se pouze jeho molekuly, recyklované do biomasy a polymerů a Archie ví čeho ještě.

V jednotce, kde najednou bylo až moc prostoru, Ravi překonával zármutek s pomocí práce do školy a filmů. Dlouhé hodiny studoval a pak si pustil něco černobílého z dvacátého století. Cokoli, čím mohl oddálit nástup nočního cyklu a uslzené vzpomínky. Přihlásil se na vstupní důstojnickou zkoušku. Prošel s rezervou, do níž by se vešel tranzistor.

A nyní, navzdory pohrdání lépe postavených a nedůvěře rodiny, byl na dobré cestě. Do promoce mu zbýval jediný semestr. Popadl bednu s nářadím.

Ťuk... Ťuk, ťuk, ťuk.

Pohon prověřili a pak samozřejmě ještě několikrát. Avšak Čchen Laj dokázal učedníkům zadávat ty nejnudnější úkoly v souvislosti s jakýmkoli systémem – včetně hlavního lodního motoru. Podle Čchen Laje tato konkrétní práce, kontrola terciárního chladicího mechanismu, byla tak jednoduchá, že ji hravě zvládne kdokoli těsně nad úrovní úplného idiota.

„A proto,“ dodal suše, „jsem vybral vás. Zkuste nic nerozbít.“

Ravi odemkl průlez do vedlejší místnosti. Otevřel se s unaveným vrznutím. Z porušené pečeti odletěly osiřelé kousky ledu.

Po chvíli váhání je následoval, přičemž mu naskočila iracionální husí kůže. Na rozdíl od komory, kterou právě opouštěl, měla většina strojoven jen standardní stínění. Kdyby se pohon náhle zapnul, radiace by ho usmažila jako vajíčko.

Rázně si připomněl, že nic takového nehrozí. Do Dne obratu zbývaly celé týdny. Týdny.

Setřásl nepříjemný pocit a připojil se k úlu. Před jeho vnitřním zrakem defilovala schémata. Porovnával data se skutečností. V jednom koutě skutečně narazil na nevelkou přístupovou desku. Štítek nesl označení MHL-1 ARCHIMÉDES, následované řetězcem čísel a lodním logem ve staromódních křivkách. Čísla odpovídala schématu, a tak ji Ravi otevřel. Pod deskou se skrývala temná zahnutá trubka. Do tváře ho udeřil závan mrazivého vzduchu.

Ťuk.

Úpěnlivě si přál, aby ho tolik nebolela hlava. Bylo obtížné soustředit se a následující činnost vyžadovala přemýšlení a spoustu programování. Zavřel oči, aby si ulevil.

Se zavřenýma očima viděl jedinou věc: infračervené zobrazení zadní strany svého kolena. Žlutě zářilo na studeném modrém pozadí. Záběr z kamery dronu. Dron na něj zíral z bedny na nářadí.

Jakmile se s ním propojil, zbytek byl jednoduchý. Ravi nastartoval motorky stroje a nechal ho vlétnout do trubky. Dron se snesl sérií speciálně navržených bran do samotného chladicího systému. Tam se pustil do práce, rozhlížel se všemi směry a odesílal výsledky do Raviho hlavy.

S rukama zastrčenýma do podpaží se Ravi vznášel uprostřed místnosti, zaplavený údaji z dronu. Čísla a schémata se mu zobrazovala na vnitřní straně očních víček. Všechno bylo zelené. Všechno odpovídalo vzdálené diagnostice. Systém odvede svou práci, pokud to bude zapotřebí. Dron po ukončené kontrole zamířil nazpátek.

Ťuk, ťuk, ťuk. Ťuk, ťuk, ťuk. Ťuk, ťuk, BIM!

Tentokrát ho žádné pásy zachránit nemohly. Ravi málem vyskočil z kůže. Jeho tělo letělo vzduchem jako uvolněná pružina. Místnost se rozezněla jako zvon.

Ťuk, ťuk, BIM!

Dech z něj vyrážel v překotných obláčcích. Na čele ho zasvědily kapky potu.

Tohle nebylo praskání způsobené teplem. Něco třískalo do pláště. Hned za stěnou místnosti. Ravi zadržel dech.

Ne něco, uvědomil si vzápětí. Někdo. Na zvuku zvenčí nebylo nic nahodilého. Nebyla to kolize s odlomeným kusem ledu nebo jiným náhodným smetím. Mělo to kadenci. Rytmus. Byl to záměrný akt inteligentní mysli. Někdo mlátil do přepážky. Ve vesmíru.

Mimozemšťani!

To slovo, nevítaný host, ho přímo praštilo do hlavy. V ústech mu vyschlo.

Pak se rozesmál, náhle a dutě. Mimozemšťani jsou pro děti. Příběhy do tmy. Na Halloween. Ať to bylo cokoli, byl to nějaký trik. Hloupý vtip, který ho měl vyděsit k nepříčetnosti. Pravděpodobně Ansimov nebo možná Boz. Musel obdivovat, kolik si s tím dali práce. A kolik prokázali kuráže. Patnáct kilometrů – venkem. Určitě se svezli na pohonném zařízení výtahu.

Ťuk, ťuk, ťuky-ťuk, ťuk.

Zvuk se teď vzdaloval, mířil k další přepážce. Za ní se podle schématu nacházela přechodová komora.

Ravimu zaškubaly rty v pomstychtivém úšklebku. Měl si myslet, že mimozemšťané klepou na dveře přechodové komory. A nebo dokonce spustit alarm a udělat ze sebe úplného blázna. A potom by Ansimov, nebo kdo to je, vpadl dovnitř a odvysílal jeho hloupost přímým přenosem do celé lodi.

Jenomže to se nestane, jestliže komora zůstane zamčená.

Raviho úsměv se rozšířil. Jestliže se výtah nepohne z místa, Ansimov nemá se standardními vzduchovými láhvemi šanci překonat patnáct kiláků do bezpečí. Bude Raviho prosit, aby ho pustil dovnitř. A až Ravi rozhodí rukama a řekne, že přechodová komora je zaseklá, panikařit začne Ansimov. Napálený vtipálek.

Když Ravi zapínal kameru, ucítil mírné napětí v pravém oku. Přísně vzato, porušoval zákony o soukromí. Nahrávací funkcí disponovali pouze medici a inženýři a byla jen pro pracovní použití. Ale Ansimov měl stejné vybavení, takže...

Aby byl u komory dřív než Ansimov, Ravi otevřel průlez a proletěl jím. Vedlejší místnost byla v podstatě jen rozlehlejší předsíň. Nevelký přecpaný prostor osvětlovaly jenom hvězdy. Modrý svit Mléčné dráhy pronikal okénkem ve vnitřních dveřích přechodové komory a nouzové skafandry, které, lemovány námrazou, visely na stěnách, v něm vypadaly jako čestná stráž.

Ravi si jich téměř nevšímal. Spěchal, aby vnitřní dveře otevřel dřív, než Ansimov dorazí k těm vnějším, a podařilo se mu to. Vnější dveře se s uspokojivým cvaknutím uzamkly a Ravi se pomyslně poplácal po zádech. Dokud budou vnitřní dveře otevřené, ty vnější zůstanou zavřené. Tak přechodové komory fungují. S tím Ansimov nemohl nic dělat.

Ťuky-ťuk, ťuk.

Ansimov se přibližoval s veškerým vybavením, které vlekl po plášti. Ravi proletěl komorou k vnějším dveřím a přitiskl obličej k okénku. Nechtěl, aby kameře něco uniklo.

Bylo třeba uznat, že výhled je velkolepý. Okénko směřovalo „nahoru„ k přídi plavidla. Ravi viděl, jak se před ním táhne mnohakilometrová konstrukce, která tvoří páteř lodi, a tuto síť vzpěr pokrývá ledový narůžovělý prach. V průzračné dálce vzduchoprázdna se kolem páteře majestátně otáčely obytné prstence, každý v opačném směru než jeho soused, stěny tečkované světly. A za prstenci, přes dvacet kilometrů od něj, se rozpínal přední štít lodi, stinná masa černi na pozadí bílé záře Tau Ceti, jejich Cílové hvězdy.

V okénku se objevil obličej.

Nebyl to Ansimov ani Boz. Byla to mladá žena – spíš dívka –, ne starší než on. Blonďatá. Modrooká. Přátelský úsměv odhalil lehce křivé zuby. Ravi na ni zíral v nevěřícné hrůze.

Neměla na sobě skafandr.

2.0

„A potom bylo co?“ zeptala se Boz MacLeodová. Nesoudila ho. Aspoň zatím. Byla prostě zvědavá. Z horní kapsy vylovila cigaretu a zapalovač. Raviho pohled instinktivně vystřelil vzhůru.

Boz se uchichtla. „Čidla už roky nefungují. Nikdo to nezjistí.“

Ravi nepochyboval, že má sestřenice pravdu. Koneckonců, byla to Bozina zašívárna, která se už dávno nevyskytovala v lodních plánech a kterou nemohl najít nikdo, kdo o ní nevěděl. Nacházela se vysoko v prstenci Fidži a kdysi musela být řídicí místností. Ohořelé palubní pláty vypovídaly o nějaké zapomenuté katastrofě. Kontrolní panely zely prázdnotou po vybrakovaných součástkách. Ze zbylých sedaček se dochovaly jen přišroubované rámy, protože polstrování vzalo zasvé při neštěstí. Z přepážek se mračila různá graffiti, většinou bonvoyská. Ta však byla stará. Podle sloganů ze čtvrté generace. Možná dokonce ze třetí. Bedny s kontrabandem, který Boz „získala“ při všelijakých obchodech, se neuspořádaně povalovaly v koutech.

Boz přiblížila konec cigarety k elektrickému oblouku zapalovače a dlouze potáhla. Tabák rudě žhnul. Proužek modrého kouře se spirálově vinul ke stropu. Ravi pomyslel na namáhané vzduchové filtry a zamračil se. Jeho sestřenice, která zvysoka kašlala na to, jakou škodu způsobí, na něj zírala a čekala na odpověď.

„Nic,“ připustil nakonec. „Docela jsem se leknul, a když jsem se zase podíval ven, byla pryč. Nic než vzduchoprázdno. Zapnul jsem všechny vnější senzory, které jsem našel. Nula. Nada. Nic.“

Na rtech jí pohrával začínající úsměv.

„Ale chystal ses toho hezouna od vás ze třídy napálit. Takže... co nahrávka?“

Ravi si v duchu vynadal. Měl přece zapnutou kameru, protože očekával, že spatří Ansimovův vyděšený výraz. Data pořád měl.

„Připoj mě,“ dožadovala se Boz.

Doslova mrknutím oka jí Ravi poslal klíč. Uvnitř hlavy cítil, jak se sestřenice usazuje vedle něj. Pustil nahrávku.

Nic. Tedy aspoň dívka tam nebyla. Záběr z kamery se mu objevil na vnitřní straně očních víček. Kamera letěla k vnějším dveřím a vyhlédla z okénka. Potom se všechno rozmazalo, jak se otočil. Trvalo celou minutu, než se video stabilizovalo a vrátilo se k okénku pro další pohled ven.

Na nahrávce se však dala rozeznat jen předsíň, komora a nádherný výhled na loď.

Po dívce ani památky.

Boz se odtáhla, čímž přerušila spojení.

„Třeba sis to jenom představoval. Byl jsi sám v totální pustině. Tam člověk snadno zmagoří, víš?“

Ravi neochotně přikývl. Nahrávka nelhala a ta holka v ní nebyla. A nikdo – nikdo – nedokáže přežít ve vakuu bez skafandru. Nemohla být skutečná.

Ale stejně...

„Vyprávěl jsi to ještě někomu?“ zeptala se Boz.

„Rozhodně ne. Kromě tebe, pochopitelně.“

„Bezva.“ Nejistě se na něj zadívala a položila mu dlaň na zápěstí. „Jsi v pohodě? Nepotřebuješ to probrat s nějakým, chápeš, odborníkem?“

„Já nejsem blázen.“

„To ne. Jenom vidíš věci.“

Ačkoli se Ravi snažil ovládnout, uniklo mu přidušené uchechtnutí.

„Myslím, že jsem jenom vynervovanej,“ přiznal. „Čchen Laj po nás jde. Den obratu má v kalendáři vyznačenej velkým, obrovským X a Archie pomáhej tomu, kdo mu zkazí odpočet.“ Vyslal k sestřenici nepřesvědčivý úsměv. „Stačí se jen pořádně vyspat, a budu zase fit.“

„Výborně.“ Boz náhle vstala, dost rázně na to, aby se vznesla z podlahy.

„Víš, že je tady jenom půl g,“ připomněl Ravi posměšně. „Musíš udržet nadšení pod kontrolou. Pokud si, samozřejmě, nechceš rozbít hlavu o strop.“

Boz, která se mezitím snesla zpátky, si ho změřila soucitným pohledem.

„Potřebuješ trošku žít. Radši se občas prašti o strop, než abys strávil celej život přikovanej k palubě.“ V očích se jí potměšile zablýsklo. „Kromě toho, vážně jsem nadšená.“

Boz byla hrdou majitelkou odřené hnědé bundy z doby před Startem – nebo to aspoň prohlašovala. Taky tvrdila, že bunda je vyrobená z krví nasáklého materiálu zvaného kůže, což vzhledem k Bozině založení musela být nehorázná lež. Boz s planoucím pohledem sáhla do zmíněné bundy a vytáhla kovovou kouli velkou tak akorát do dlaně, ručně pomalovanou žlutou a černou barvou.

„Co to je?“ zeptal se Ravi stižený náhlou zvědavostí.

„Tohle je BozKoule. Můj novej pomocníček. Kvůli ní jsem tě sem pozvala.“ Upustila kouli na podlahu. „Přines,“ nařídila. Ravi si povšiml, že si vystačila s hlasem. Nepotřebovala prskavý kód.

„BozKoule“ několik dlouhých okamžiků setrvávala na místě jako žluto-černá hrouda zbytečnosti. Na Raviho jazyku se zformovala série štiplavých poznámek, připravených kdykoli vyletět z úst. Jenže než k tomu došlo, koule se začala otáčet.

Ravi cítil, jak něco lechtá jeho implantáty.

„Ta věc mě skenuje?“

Boz neodpověděla.

Koule se kutálela po podlaze, dokud nenarazila do hromady krabic.

Ravi překvapeně vytřeštil oči, když podomácku vyrobený dron vysunul několik pavoučích noh a začal šplhat. Vylezl nahoru na krabice, skočil na strop, vzhůru nohama po něm přešel, odšrouboval zrezivělou ventilační mřížku a zmizel za ní.

Ravi se obrátil k Boz a uznale zatleskal.

„Páni. To vypadá skvěle...“

Odmlčel se. Předpokládal, že u Boz zaznamená poněkud prázdný výraz, jaký lidé mívají, když dálkově ovládají nějaké zařízení, jenže Boz se usmívala na celé kolo. Byla naprosto „přítomná“.

„No není parádní?“ zeptala se nadšeně. Její úsměv se ještě rozšířil, pokud to vůbec bylo možné.

Raviho pozornost se upínala jinam. Věděl, že jeho vlastní výraz není ani tak prázdný jako ustaraný. Téměř sténal námahou, jak nahlížel do všech zákoutí blízkého úlu. Boz tam byla a její přítomnost se projevovala jako malý vír v toku dat lodí. Ten vír by však měl být větší. Komplikovanější. Měly by se objevit úponky informací – kódu – proudících mezi ní a BozKoulí. Žádné neodhalil. Ať se snažil sebevíc, BozKouli vůbec nezaznamenal.

Nebyla součástí úlu.

Přestal se rozhlížet elektronicky a podíval se postaru očima. Zíral na sestřenici.

„Pro Archieho, co to má znamenat?“ zařval na ni. „Za tohle není dvacet litrů pokuty a několik solů znehybnění, Boz! Mohli by tě recyklovat!“

Boz jen odmítavě mávla rukou.

„Myslím to vážně,“ trval Ravi na svém. „Tohle... ať tomu říkáš jakkoli, není to nic jiného než VOKI. LoďPol ti půjde po krku!“

Boz se rozesmála.

„Je to jenom pár algoritmů, Ravi. Neprošla by Turingovým testem nebo něčím takovým.“

„A ty myslíš, že to LoďPol bude zajímat? Je to stroj. Nepatří k úlu. Myslí sama za sebe.“ Vypočítával jednotlivá obvinění na mírně roztřesených prstech a nespouštěl zrak ze sestřenice. „Je to VOKI, Boz. Zmulčujou tě.“

V Bozině obličeji krátce probleskly pochyby. Krátce. Pak se vrátil charakteristický bezstarostný úsměv.

„Jo, jasně. Nejdřív mě musejí chytit.“ Ohlédla se k ventilaci, z níž se vynořila BozKoule. S tichým vrčením vrátila rezavou mřížku na místo. Boz se šklebila od ucha k uchu. „A jestli mě chytnou, bude to stát za to.“

Ravi chtěl namítnout, že nic nestojí za to, aby se kvůli tomu člověk nechal zmulčovat, když vtom se BozKoule zastavila u nohou své stvořitelky. Drobné končetiny pozvedly nevelký obdélníkový balíček ve fialové fólii.

Ravi věděl, že má otevřená ústa, avšak nedokázal přijít na to, jak se zavírají.

„Tohle nemůže bejt pravda,“ pronesl nakonec.

„Ale je. Schovala jsem si ji tady minulej tejden – bez BozKoule, připomínám, a stejně ji našla během chvilky.“

„Kde jsi...“

„Neptej se. Jez!“

Boz převzala od BozKoule balíček, roztrhla obal a předala polovinu obsahu Ravimu. Místnost vyplnila příjemná vůně čokolády. A nebyla to čokoláda vyrobená na lodi, která chutná jako denaturovaná celulóza. Tohle bylo něco jiného: očistná symfonie sirupové esence, naplňující hlavu půloktávami sladkosti a složitou organickou basovou linkou. Tohle byla opravdová čokoláda. Ze Země.

A byla 132 let stará.

Ravi rozechvělými prsty odlomil malý čtvereček a nepatrně z něj ukousl.

Chutě mu v ústech explodovaly jako bomba.

3.0

Díval se na talíř. Na starodávný: kulatý, nerozdělený přepážkami a vyrobený z vypálené hlíny. Takové talíře se rozbíjely na desítky střepů, když je ženy ze Země házely po svých manželech v černobílých filmech. Tenhle talíř však nebyl černobílý. Byl zdobený, krásný a plný barev. Modré a žluté a černé v překrývajících se psacích písmenech, která nedokázal zařadit.

Vzor začal mizet. Zpočátku pomalu, pak stále rychleji pod výhonky zelené plísně, která se šířila po povrchu, až byl z talíře patrný jenom tvar. A brzy ani ten. Plíseň dál rostla. Vrstva byla stále silnější a hustší, dokud mu nedosáhla k obličeji, nedonutila ho otevřít ústa a nevyslala mu kořeny do krku.

Ravi nevěděl, jestli ho probudil sen, nebo prudká bolest hlavy. Bušení v lebce bylo tak příšerné, že ani nebyl schopen používat implantáty.

„Světla,“ zaskřehotal.

Pokud systém překvapilo, že dostává hlasový příkaz, nedal to na sobě znát. Po Raviho bytě se rozlilo příjemné ranní osvětlení. Pravda, slovo byt působilo příliš vznosně pro přecpanou kajutu se sotva třemi metry krychlovými a bez okna na chodbu, ale nacházel se dostatečně hluboko v Ekvádoru na to, aby rotace prstence vytvořila celé jedno g, a patřil jenom jemu. Dokonce i když nájemné pětapadesáti litrů bylo vyšší, než si mohl dovolit.

Ravi počkal, až bolest z čipů v hlavě trochu opadne, a zkontroloval čas: 0452. Brzo, ale ne tak, aby ještě zkusil usnout. Spíš ze zvyku než z potřeby otevřel implantáty zpravodajským kanálům. Nic neobvyklého. Přípravy na Den obratu. Sparťani porazili Katafrakty v prodloužení a budou reprezentovat Čandrasekara v Poháru flotily. Inženýrům na Bohru se podařilo vytisknout starodávný klavír, ale mají potíže přimět ho k hraní. A blíž k domovu, na Archimédovi, Carmela Patelová a tým NFR vyhráli poslední závod formulí EMJ před Dnem obratu – a možná vůbec. Připojeno bylo video extravehikulárních manévrovacích jednotek připomínajících trůny, původně navržených pro přístup k lodi zvnějšku, ale očesaných pro soutěžní účely, jak se ženou kolem lodní zádi a dál cílovou rovinkou, přičemž Carmela vítězoslavně zvedá ruce ve skafandru. To pro Raviho pochopitelně nebyla žádná novinka. Ansimov si přivydělával jako mechanik týmu Spike. Skončili na neslavném čtvrtém místě. Konstatovat, že to Vladimira příliš nepotěšilo, by znamenalo zamlčet, jak nenáviděl prohry a nakolik pohrdal piloty, kteří je zapříčinili.

Novinkou však byla zpráva, že majitelé jídelny Sedmička dostali pokutu tisíc litrů za porušování hygienických předpisů. Ravi navzdory bolesti zavrtěl hlavou. Proč lidé trvali na tom, že tam budou jíst, patřilo na lodi k největším záhadám. Každý s alespoň polovinou čipů věděl, že návštěvou Sedmičky riskuje následnou návštěvu nemocnice. A stejně.

Unaveně si povzdychl, stejně, jako to občas dělávala jeho matka, sklouzl z kavalce, složil jej ke stěně a zahájil nový sol.

Jeho sol by byl pravděpodobně snadnější bez Sofie Iboriové. Ne že by mu někdy něco udělala, a v tom prakticky spočívalo jádro problému. Sofia byla vysoká, krásná a chytrá mimo veškeré tabulky. A jeho existenci si uvědomovala jen okrajově. Ze svého obvyklého místa vzadu ve třídě melancholicky pozoroval její zátylek. Tmavé vlasy měla spletené do silného asymetrického copu, líně splývajícího přes jedno rameno. Když se pohnula, blyštěl se jako hvězdy.

Vladimir Ansimov ho šťouchl do žeber.

„Pozvi ji na rande.“ V hlase měl víc než náznak škodolibosti.

„Jo, jistě. S tím počítej. Je to důstojnice, pro Archieho.“

„A ty taky. Vesmír vás stvořil jednoho pro druhýho.“

Ravi sveřepě klopil zrak k zemi. Ansimovův tón přešel k čemusi blížícímu se podrážděnosti.

„Pozvi ji na rande, nebo ji na rande nezvi. Je mi to jedno. Ale nevykašli se na to kvůli svýmu původu, amiko. Jsi stejnej důstojník jako ona.“ Tiše se zasmál. „Což zatím nic moc neznamená, když jste ve výcviku.“

Jejich rozhovor rázně ukončila poručík-profesor Warrenová.

„Jsem moc ráda, že nám praporčíci MacLeod a Ansimov věnují plnou pozornost,“ pronesla zlověstně. „Koneckonců, vyučovat studenty, kteří se nechtějí učit, by bylo plýtvání zdroji, nemám pravdu? Zejména takové studenty, kteří mezi nás přišli, řekněme, z neakademických rodin.“

Ravimu se nahrnula krev do obličeje. Ansimov polohlasně zaklel. Několik spolužáků se ušklíblo.

„Mluvili jsme, jak jistě víte, protože jste velmi soustředěně poslouchali, o základní fotosyntéze.“ Warrenová teď nespouštěla pohled z Raviho, jako plaz v arboretu. „Praporčík MacLeod nám tedy určitě rád podá stručný přehled o chemii redukce oxidu uhličitého – bez kybernetiky.“

Ravi cítil, jak mu v hrudi bije srdce. Fotosyntéza. Proces, kterým rostliny přeměňují sluneční světlo v energii. Základ života, dokonce i tady ve vesmíru. Všichni ostatní se teď připojují k úlu kvůli příslušným informacím, pro případ, že by se profesorka později obrátila na ně. Od něj se kvůli Ansimovově užvaněnosti očekávalo, že to zvládne postaru.

Olízl si náhle suché rty.

„Takže... ehm... redukce oxidu uhličitého,“ začal tiše a nerozhodně, „je proces, při kterém se... ehm... oxid uhličitý váže na pětiuhlíkatý cukr, ribulóza-1,5-bisfosfát, čímž vzniknou... ehm... dvě molekuly tříuhlíkaté sloučeniny, glycerát-3-fosfát, známé taky jako 3-fosfoglycerát.“

Profesorka Warrenová vypadala nespokojeně, což znamenalo, že vykročil po dobré cestě. Ještě lepší bylo, že se Sofia Iboriová dívala přímo na něj. Po těle se mu rozběhlo příjemné mrazení. Hlas mu zesílil a zněl sebevědoměji.

„Glycerát-3-fosfát se v přítomnosti ATP a NADPH, vytvořených v dřívějších fázích vyžadujících světlo, redukuje na glyceraldehyd-3-fosfát.“ Předvedl profesorce Warrenové úsměv. A strč si ty kecy o podřadný rodině někam, pomyslel si vzdorně. „Tento produkt se taky označuje jako 3-fosfoglyceraldehyd, ,GA3P' nebo, generičtěji, triosafosfát. Velká většina vyprodukovaného glyceraldehyd-3-fosfátu, přibližně pět z každých šesti molekul, se pak využívá k regeneraci ribulóza-1,5-bisfosfátu, aby se proces mohl rozběhnout znovu od začátku.“

Doufal, že do pohledu, který upřel na profesorku Warrenovou, vložil urážlivě falešnou nevinnost.

„Paráda!“ kódoval Ansimov ze své čipové sady přímo do Raviho implantátů.

Profesorka Warrenová stáhla rty do tenké linky.

„Výborně, praporčíku.“ Linka se zvlnila do protivné křivky. „Nevím, jak se vám povedlo připojit se k úlu, aniž vás někdo přistihl, ale i tak výborně.“

Ravi se dusil vztekem. Chtěl namítnout, že je nevinný, a přidat něco ostrého, ale slova nepřicházela. Přinejmenším ne včas. A profesorka Warrenová se už odvracela a vyhlížela další oběť. Netrvalo jí to dlouho.

„Poručíku Iboriová: fotosyntéza, jak ji obvykle chápeme, je optimalizovaná pro světlo z Domovské hvězdy. Přesněji řečeno, pro světlo z Domovské hvězdy, jak ji lze spatřit ze dna atmosféry Domovského světa. Na základní úrovni, jaké změny probíhají kvůli přizpůsobení odlišnému spektru záření, které lze očekávat u Cílové hvězdy?“ Nevlídný pohled na Raviho. „Bez implantátů, pokud možno.“

Sofia se na židli naklonila dopředu a nenuceně se usmívala. Pro Raviho jako by se celá místnost rozsvítila elektrickou září z obloukového svařování. Možná kdyby Sofii nevěnoval tolik pozornosti, nevšiml by si pramínku kódu, který nenápadně vyslala do úlu. Pramínek se vydal vzhůru sérií stále bezpečnějších hierarchií.

Ravi si s mírným překvapením uvědomil, že Sofia nemá o profesorčině otázce ponětí. Pokoušela se odpověď stáhnout, aniž to někdo zaznamená. Podíval se na kód trochu podrobněji. Byl to pavoukobot, řádky programu, jehož cílem bylo obejít zabezpečení a něco ukrást. Něco podobného by možná napsala Boz – kdyby Boz ještě chodila do školy. Tenhle byl ovšem moc nápadný a neohrabaný a minimálně jednu generaci zastaralý. Jestli povyleze ještě výš, spustí alarm a Sofia poruší kodex cti.

Ravi vyslal vlastní kód. Jeden z Boziných nejlepších: elegantní, nezachytitelný a rychlý. Napojil se na Sofiina pavouka a v podstatě ovládl jeho vysílač.

„My tě vidíme,“ varoval Ravi. Pro Sofii zpráva vycházela z pavouka. Pokud by se kdokoli další v místnosti doopravdy nesnažil, nemohl ji zaslechnout, natož Raviho identifikovat jako původce.

Sofiin úsměv téměř nezakolísal. Pavouk se rozložil v obláčku nul a jedniček.

„Než se k tomu dostanu,“ začala, „můžete mi pomoci s něčím, co nechápu? O Cílovém světě?“

„Samozřejmě,“ odpověděla profesorka Warrenová. Ravi si raději nepředstavoval, co by následovalo, kdyby se o změnu tématu pokusil on. Hlavní navigátor První posádky byl Ibori a Iboriové od té doby v důstojnické jídelně nikdy nescházeli. Sofia na to měla právo.

„Proč vůbec modifikujeme rostliny?“ zeptala se. „Co takhle prostě žít z půdy? Vytěžit maximum z toho, co v ní je, jak říká plán mise?“

„Jeden důvod spočívá v tom, že nevíme, jak biosféra doopravdy vypadá.“ Warrenová obdařila Sofii shovívavým úsměvem. „Archie můj, vždyť zatím ani nevíme, jak Cílový svět vypadá. S pomocí teleskopů ho rozeznáme přinejlepším jako modrý pixel. Víme, že tam může být život, a díky metanu v atmosféře víme, že tam život pravděpodobně je, ale nemáme ponětí, jak ten život funguje. Je založený na DNA? Produkuje přesně ty bílkoviny, které potřebujeme k přežití? Není to tam zamořené jedy?“ Profesorka Warrenová zavrtěla hlavou. „Nemáme na vybranou. Potřebujeme přivézt svůj vlastní rostlinný život – život z Domovského světa – a vylepšit ho, aby se mu dařilo pod novou hvězdou.“

„Ale nevytlačíme tím původní rostliny? I v Domovském světě lidé nahrazovali rostliny a živočichy, kteří se jim moc nelíbili, miliardami hektarů farem, že ano?“

„Myslíš, že je BonVoyka?“ kódoval Ansimov, jen napůl vážně. „Zní mi to jako ty ukňouraný bláboly o ,záchraně jejich světa'.“

„Ne. Natahuje čas, to je všechno.“

Warrenová se mezitím stále zamýšlela nad Sofiinou otázkou.

„Pravda,“ souhlasila. „Jenže kolik obyvatel měl Domovský svět, když jich bylo nejvíc? Jedenáct miliard? I dnes to nejspíš bude pět nebo šest miliard – nebo kolik VOKI dovolí. Tady u nás je celé lidstvo třicet tisíc duší a genová banka. Potrvá dost dlouho, než něco ,vytlačíme'.“

Sofia otevřela ústa, aby něco řekla, ale než to stačila udělat, lodní hodiny oznámily celou. Úkol splněn.

„Vrátíme se k tomu příště,“ sdělila Warrenová. Nová zadání se rozletěla úlem a do jejich implantátů. Ansimov, který je před posláním do úložiště rychle přehlédl, zasténal. „Taky začneme s chemií jílů. Pokud se v Cílovém světě vyskytují, čeká nás spousta práce. Konec hodiny.“

Ravi a Ansimov se stáhli stranou od ostatních. Ansimov se s nevraživým výrazem rozhlédl po spolužácích a zaťal pěsti.

„,Neakademický rodiny',“ připomněl hořce. „,Neakademický rodiny!' Proč nás nechávají studovat, když nám při každý příležitosti předhazujou tohle?“ Vypadal, jako by se chystal plivnout na podlahu, ale Raviho varovný pohled mu v tom zabránil. Plivl tedy do nejbližšího recyklátoru, čím přitáhl kradmé pohledy kolemstojících. „Mohli by nám aspoň vyhradit jinou učebnu. Stejně je to skoro všechno kyberpráce.“

„Šetří se tím energie,“ odpověděl Ravi. „A pomáhá to navazovat vztahy.“

„Vztahy? Jestli tomu fakt věříš, můžu ti prodat bydlení v Hondurasu.“

Ravi neodpověděl. Zabloudil očima zpátky k Sofii. Šla nedaleko před nimi po Phoenixské okružní, jedné ze širokých komunikací táhnoucích se kolem celého prstence. Byla sama, což se jí nepodobalo.

Vzpomněl si, jak se na něj podívala. Opět ucítil příjemné mrazení. Pozvat ji na rande by možná nebyla taková troufalost. Možná...

Myšlenka vyšuměla do ztracena. Sofia dorazila ke křižovatce. A na křižovatce stál muž: vysoký a štíhlý, s hřívou vlnitých tmavých vlasů. Chytil ji kolem pasu, přitáhl ji k sobě a zašeptal jí něco do ucha. Zasmála se, na okamžik se k němu přitiskla a hned zase odstoupila a pospíchala za ostatními navigátory.

Jak můžeš bejt tak pitomej, napomenul se Ravi. Pochopitelně někoho má. Tihle lidi vždycky někoho mají.

Než došel na křižovatku, muž pomalu odkráčel. Jenže škoda se už stala. A bolest hlavy se vrátila. Přitiskl si dlaně na spánky v marné snaze ji zaplašit.

„Je ti něco, kámo?“ zeptal se Ansimov. „Vypadáš, jako kdyby to s tebou mělo seknout.“

„To je v pohodě.“ Ravi poněkud nerozhodně odbočil doleva. Byla to nejrychlejší cesta do Inženýringu, ale Sofia pokračovala rovně, do Navigátorského okrsku. Proti své vůli se za ní dál díval.

A zastavil se.

„Člověče, ty jsi dneska divnej,“ utrousil Ansimov. „Pohni, amiko, nebo nás Čchen Laj přivaří k přepážce.“ Vyrazil a jeho boty naléhavě zadupaly po palubě.

Ravi si ho nevšímal. Sofia dohnala spolužáky a všichni mu začínali mizet z dohledu „nahoře“ za ohybem obytného prstence. Současně míjeli mladou ženu, která se ležérně opírala o stěnu chodby. Blonďaté vlasy neměla stažené dozadu, jak bylo obvyklé, ale volně jí splývaly na ramena. Kdyby vylezla vzhůru do středového sloupu, začaly by jí v nulové gravitaci poletovat kolem hlavy.

Anebo možná ne. Vypadaly úplně normálně, když ji viděl naposledy.

Na vnější straně lodi. Bez skafandru.

Dívka mu zamávala a odcházela. S bušícím srdcem se za ní rozběhl.

4.0

„Jsem moc rád, že jste se k nám mohl připojit, praporčíku MacLeode.“

Je nutno poznamenat, že velitel Eugene Čchen Laj nevypadal zvlášť potěšeně. Zíral na Raviho zpod bujného šedivého obočí a zdálo se, že čeká na vysvětlení.

Ravi věděl, že nemá smysl se o nějaké pokoušet. Přišel pozdě, a tím to haslo. Kromě toho, i kdyby si ho Čchen Laj doopravdy chtěl poslechnout, nikdo by jeho příběhu nevěřil. Ravi si nebyl jistý, jestli mu věří on sám.

„Omlouvám se, veliteli.“ Snažil se, aby to znělo upřímně. Ne že by na tom Čchen Lajovi záleželo. Trest bude následovat v každém případě.

Ravi zaujal své obvyklé místo v zadní části instruktážní místnosti. Ansimov k němu pohledem vyslal otázku Co se ti stalo?, ale zůstal zticha. Bylo to rozumné, protože Čchen Laj už zase mluvil a neměl rád, když ho někdo přerušoval. Jeho hlas suše praskal jako elektrický zkrat.

„Po včerejších kontrolách můžeme potvrdit, že pohon v celém rozsahu odpovídá specifikacím, s výjimkou sekvenčních řídicích ventilů L tři, které vyměníme, jakmile k tomu dostaneme svolení. To znamená, že můžeme provést jakoukoli změnu kurzu, kterou budou navigátoři přede Dnem obratu požadovat. Samozřejmě za předpokladu, že dokážeme opravit ty ventily.“ Po rtech mu krátce přelétl chladný povzbudivý úsměv a hned zase zmizel.

„Musíme pokračovat v kontrole obytných prstenců. S většinou úseků se kvůli pohonu nehýbalo od Startu. Archie můj, některé úseky tenkrát ani neexistovaly. Potřebujeme se ujistit, že každý modul se dá otočit v rozsahu devadesáti stupňů a potom zajistit a bez problémů ukotvit k rozvodům.“ Nasadil zlověstný výraz. „Nechci, aby moje týmy něco doháněly na poslední chvíli během odpočítávání jenom proto, že někdo neodvedl dobrou práci hned napoprvé. Je to jasné?“

„Naprosto!“ zaburácela místnost.

Čchen Laj souhlasně přikývl. Ravi vnímal, že mu k implantátům dorazil paket s instrukcemi.

„Každý z vás obdržel vlastní úkoly. Zkuste nic nerozbít.“

Odevšad znělo šoupání, jak všichni vstávali a dychtivě vyráželi za přidělenou prací.

„A ještě něco,“ ozval se Čchen Laj mírně zvýšeným hlasem, aby přehlušil lomoz. „Praporčíku MacLeode?“

Ravi se snažil nevnímat nepříjemný pocit v žaludku.

„Ano, veliteli?“

Čchen Lajovy rty napodobily zkamenělý obrys úsměvu.

„Až splníte všechny úkoly, synku, udělejte si výlet do Bermud čtyři, paluba dvacet pět, Gunderova pasáž. Je zapotřebí vyčistit kanalizaci.“

„Ano, veliteli.“

***

Kanalizace v Gunderově pasáži byla přesně v tak katastrofálním stavu, jak se Ravi obával. Rozbil se recyklátor druhé fáze, což vedlo k ucpání potrubí v minimálně deseti kajutách. Vyčistit trubky byla odporná a ubíjející práce, při níž Raviho a jeho drony postříkalo to, čemu se eufemisticky říkalo černá voda. Bez ohledu na vynaložené úsilí se mu však nedařilo přimět recyklátor ke správnému fungování. Ravi přemáhal sílící rozladění. Kapičky potu na čele se slévaly do kapek a vydávaly se na klikatou cestu po zašpiněné kůži.

„Jen tak dál, praporčíku, a budete tady celý noční cyklus.“

Ravi se do své bitvy s recyklátorem zabral natolik, že mu uniklo, že za ním stojí Melati Petridesová. Jen Archie věděl, jak dlouho ho inženýr-poručík sledovala.

„Madam?“

Petridesová nebyla Čchen Laj. Úsměv na její kulaté tváři působil upřímně a přátelsky. Napojila se na jeho kód.

„Trik je v tom, MacLeode, postupovat proti rotoru. Tím vytvoříte dostatečný tlak, a když pak otevřete řídicí ventil, ten sajrajt odteče sám. Chápete?“

Houževnatá zátka, se kterou Ravi bojoval, opravdu zmizela. Po rychlém propláchnutí byl celý mechanismus jako nový – minimálně do příště.

„Děkuji vám, madam.“

„Neděkujte, praporčíku. Sleduju vlastní zájmy. Potřebuju někoho mladého a flexibilního a velitel řekl, že si můžu vzít vás – ale jedině až tady skončíte.“ Do úsměvu se jí vkradla ironie. „Nezmínil se, že budete zasviněný od hlavy k patě.“ Prstem mu pokynula, ať ji následuje. Ravi uposlechl a šel za ní ke schodišti údržby a pak dolů až pod třicátou palubu, v Bermudách nejspodnější. Málo používaný průlez vedl do podsvětí trubek, kabelů a nádrží. Infrastruktura existence, neviděná a nevnímaná přibližně tisícovkou duší z palub nahoře. Několik světel ožilo, když zaznamenala jejich přítomnost, a scéna se zahalila do našedlého šera. Studený vzduch se vlhce přilepil na pokožku. Při výdechu Ravi vypouštěl z úst bílá oblaka a nezvyklá gravitace mu tlačila do kolen.

Petridesová se ubírala po úzkém můstku, jehož roštová pole kopírovala rozmáchlou křivku zásobníku na vodu. Zásobník byl nejmíň sto metrů dlouhý, nezajímavý a bez jakýchkoli detailů s výjimkou občasného sériového čísla, nastříkaného přes šablonu. Nedalo se však říci, jak je hluboký. Nahoře i dole jeho vertikální rozměr zakrývaly trubky, kabely a příšeří.

Petridesová se zastavila.

Ravi pochopil, že k tomu jistě ne náhodou došlo právě u žebříku vestavěného do stěny zásobníku. Žebřík stoupal k neuvěřitelně malé vlnce potrubí a mizel z dohledu. Petridesová sáhla do kapsy a vylovila z ní malou cívku, k jejímuž vláknu bylo připevněné drobné, na první pohled viditelné závaží. Potom položila ruku na nejbližší příčku. Na vnitřní straně Raviho očních víček se objevil technický výkres.

„Přesně tak, MacLeode. Podle dokumentace se po tomhle žebříku nakonec dostanete nahoru na zásobník. A nahoře na zásobníku je inspekční otvor.“ Hodila mu cívku a závažíčko se mu zabořilo do dlaně. „Odšroubujete víčko a do otvoru odmotáte vlákno s tímhle závažím, dokud nedosáhne na dno nádrže, pak ho vytáhnete zpátky nahoru a změříte délku mokrého vlákna – je to jednoduché, protože bude mít jasně červenou barvu. Rozumíte?“

Uvědomoval si, že na ni civí, jako kdyby mu v obvodu scházelo pár tranzistorů. Takhle si Petridesová představuje vtip? Ale co když ne? Co když to myslí vážně a má to být další trest? Krev se mu nahrnula do tváří. Mohl jen stát v pozoru a pronést jediné tklivé slovo.

„Madam?“

Petridesová vyprskla smíchy.

„Já vím, praporčíku, já vím. Zní to jako nějaká legrace. Ale ujišťuju vás, že není. Máme údaje z čidel a udělali jsme diagnostiku, nasadili jsme inspekční drony a pak je rozebrali. Takže... uděláme to postaru. Postaru jako na úsvitu věků. Vyšplhejte nahoru, MacLeode, spusťte dovnitř závaží a změřte hloubku. Vlákno nám jednou provždy řekne pravdu. Snad je to nějaký bizarní softwarový problém – chyba v úlu. Jestli ne, jsme v pořádných problémech.“ Poplácala ho po rameni. „Tak už běžte. A buďte flexibilní!“

Poznámku o flexibilitě nejspíš nemyslela jako žert. Zásobník měl nepravidelný tvar a žebřík se po něm vinul a zahýbal v nesmlouvavých úhlech absurdně úzkými mezerami. Než se Ravi vrátil na můstek, měl rozedřená záda, lokty a kolena. Ohlásil hloubku zaokrouhlenou na milimetry a potlačoval bolestnou grimasu.

„Jste si jistý?“

„Ano, madam.“

Z výrazu Petridesové bylo zřejmé, že to není číslo, které chtěla slyšet.

„Fajn, praporčíku. Jste ve službě už dost dlouho. Volno.“

„Děkuji vám, madam.“

„A ještě něco.“

„Ano, madam.“

„Neškudlete na sprše. Ten váš smrad ničí filtry.“

***

„To není sranda,“ trval Ravi na svém. Překřičet rámus v jídelně mu činilo jisté potíže.

„Trochu sranda to teda je,“ odpověděla Boz a šklebila se od ucha k uchu. Odrazila ruku staršího bratrance, natahující se po jejím jídle, a nakrčila nos. „A navíc pořád smrdíš.“

Ravi doufal, že si dělá legraci. Když se snažil smýt následky svého boje s ucpanými trubkami, spotřeboval čtyřicet litrů vody. Vody, kterou ve skutečnosti neměl. A do výplaty bylo daleko.

Seděli s Boz naproti sobě v jídelně Devítka. Ve skutečnosti jí nikdo Devítka neříkal a MacLeodové se tam odjakživa scházeli, aby si pokecali a dojednali kšefty. Nazývali podnik „U Ansimova“ podle rodiny, která jej vlastnila nejméně dvě generace. Ravi si všiml, že je Vladimirova matka Chadídža bedlivě sleduje, ve tváři má obvyklý výraz mírného nesouhlasu a opírá se o vysloužilé trouby, které jejich rodina odmítala vyměnit za nové, protože ty údajně „pekly na hovno. Člověk by to dokázal líp.“

„Pořád mi nejde do hlavy,“ pronesl Ravi po chvíli, „že jen tak zmizela.“

„Lidi jen tak nezmizí,“ upozornila suše Boz. „Prostě jsi ztratil její stopu.“

„To ani náhodou! Neměla kam jít! Stalo se to na okružní a všechno bylo jasný jako denní cyklus.“

„A potom zahnula za roh. Není nic jednoduššího než se rozběhnout a zdrhnout ti, když ji nevidíš.“ Sestřenice se rošťácky usmála. „Tohle jsem už udělala mockrát. Zahneš za roh, sprintuješ k dalšímu, zase zahneš a – tadá! ,Zmizíš.'“ Pohybem prstů ve vzduchu naznačila uvozovky. Slušný výkon vzhledem k tomu, že držela cigaretu. Její konec při pohybu rudě zasvítil a vyslal obláček kouře k filtrům.

„Roberto MacLeodová!“ zavolala na ni Chadídža. „Okamžitě tu věc típni, než ji zaznamenají čidla! Chceš sem přilákat LoďPol?“ Různí MacLeodové se s předstíraným pohoršením přidávali k všeobecné vřavě.

Boz dobromyslně mávla rukou a zadusila žhavé zakončení mezi palcem a ukazovákem. Ravi neměl ponětí, jak to dokázala, aniž se popálila.

„Utíkal jsem jenom já,“ namítl. „A neběhám pomalu. Neměla čas dostat se k dalšímu rohu.“ Nasadil vážný výraz. „Jak říkám, Boz, prostě zmizela.“ Luskl prsty. „Takhle.“

„Hm,“ zamručela Boz a mnula si bradu. „Víš, možná existuje jiný vysvětlení.“

„A to jaký?“

„Že ti normálně hrabe! Nikdo nemůže zmizet. Není to fyzicky možný. Jsi technik, sakra. Přece to víš.“

Než Ravi stačil odpovědět, na židli vedle něj vklouzl strýc Torquil. Vyznačoval se lehce nakyslým pachem hydroponie a širokým úsměvem.

„Jak to jde?“ zeptal se Raviho. „Pořád jsi v tom kurzu na důstojníka?“

Ravi přikývl.

Torquil ho přejel skeptickým pohledem. Aspoň že si neodplivl, pomyslel si Ravi. V nářečí MacLeodů jakákoli věta obsahující slovo důstojník prakticky vyžadovala hojné použití slin. Bylo to cosi jako mluvnické pravidlo.

„Budeš si na nás vyskakovat, až to doděláš? A udávat nás LoďPolu?“

„Nevykládej hlouposti, strejdo Torquile. Jsem technik. Mě zajímají jenom zaseknutý ventily a zadřený ložiska. Rodina je pořád rodina.“

Torquil na něj ještě chvíli zíral a pak se rozhodl nereagovat.

„Blíží se Den obratu,“ poznamenal, jako kdyby byl Ravi jediný člověk ve flotile, který o tom neví. „Celá tahle obrovitánská loď se otočí zadkem k Cílový hvězdě a... Bum! Motor poběží celej rok!“ Při té představě se mu rozzářily oči. Silná potetovaná paže se obtočila kolem Raviho ramen jako gigantický had z Domovského světa. „Zpomalíme. Sestoupíme na oběžnou dráhu kolem Cílovýho světa a přistaneme. Mise splněná!“ Paže ho začala drtit v nemilosrdné radosti. „A víš, co nastane pak?“

„Ne, strejdo.“ Ravi zvedl oči v sloup. „Rozhodně nemám tušení.“

„Konec důstojníků!“ zařval Torquil, praštil do stolu a rozchechtal se. „Konec důstojníků! Konec důstojníků!“ Další lidé kolem se připojili ke skandování a jako jeden muž mlátili do stolů. „Konec důstojníků! Konec důstojníků!“

Teprve když Chadídža Ansimovová odstoupila od trub, pokřik přešel do dobromyslného smíchu. Torquil se opřel a tiše se pochichtával.

„Promiň, že ti to nabourám, strejdo,“ začal Ravi, „ale i po Dni obratu si důstojníků užiješ až až. Průzkumy, mapování, úvodní expedice... Potrvá léta, fakt léta, než se usadíme na povrchu.“ Šťouchl strýčka ostrým loktem do žeber. „Mezitím budeš starej chlápek. Ještě starší než teď... A celou dobu mi budeš muset říkat ,pane'.“ V hraném soucitu pokýval hlavou.

„Mám tě fakt dost, Ravi.“ Torquil uvolnil sevření Raviho ramene. Otočil se a podíval se mu do očí. „Vážně se chceš dát k těm nafoukanejm, zdegenerovanejm mizerům? Chovají se k tobě přijatelně?“

„Jo,“ odpověděl Ravi. „A jo.“ Doopravdy chtěl věřit, že druhé přitakání je stejně pravdivé jako to první.

Strýc nevypadal zcela přesvědčeně. Chvíli se zdálo, že se v tom hodlá šťourat. Potom se mu však na obličeji náhle objevil potměšilý úšklebek.

„MacLeodův svět,“ řekl.

„Cože?“

„MacLeodův svět. Tak bysme měli říkat Cílovýmu–“

„Strejdo, sklapni!“ zasyčel Ravi rozhořčeně.

„Proč?“ Torquilův úsměv se ještě rozšířil. „Uznávám, nezní to moc dobře. Co takhle Novej–“

„Už ani slovo!“ připojila se Boz ještě ostřeji než bratranec. „Víš, že to přináší smůlu. Ještě tam nejsme. Akorát nám to všem poděláš.“

„Dobře, dobře! Archie můj, vy dva, dělám si srandu. Srandu. Nepočítá se to, když to nemyslíte vážně.“

„Jasně, ale nemá cenu riskovat, ne?“ řekl Ravi. Dovolil si pousmání. „Jestli něco nevyjde, půjde po tobě Vasconcelos.“

Tentokrát si Torquil plivnutí na podlahu neodpustil.

„Ten parchant. Měl jsem ho odkráglovat, když byla příležitost.“

„Jako kdybys někdy někoho zabil,“ dobírala si ho Boz.

„U něj bych udělal výjimku. Jestli budeš jako on, Ravindere MacLeode, natáhnu tvoji kůži z jednoho konce Haiphongský okružní na druhej.“

„Je okružní, strejdo. Nemá žádný konce.“

„Ty víš, jak to myslím.“

„Rozkaz, pane. Když už musím bejt ten důstojník, nebudu parchant.“ Nahradil úsměv něčím vážnějším. „Nebudu, strejdo Torquile. Slibuju.“

„Dohodnuto. A kdyby ti to s tím důstojníkem nevyšlo, zastav se za mnou.“ Obdařil Raviho vychytralým pohledem. „Technici musejí znát všechny matky a šrouby, ne? Vsadím se, že v týhle lodi není sekce, do který by ses nedostal, kdyby sis to vzal do hlavy.“ Vychytralost přešla ve vyslovené uličnictví. „Jsem si jistej, že dokážeme najít uplatnění pro někoho s takovým... talentem, ne?“

„Máma by mě zabila.“

„To jo. Ale co matka nevidí, to ji nepálí.“ Obrátil se k neteři. „A když už jsme u toho, moje milá Boz, vrátíme se k obchodům a pobavíme se o čokoládě.“ Naklonil se nad stůl a opřel se o silná předloktí. „Můžu ti dát čtyřicet litrů za čtvrtku tabulky.“

Boz se rozesmála. „Pětasedmdesát, nebo nic, strejdo Torquile. Musím se postarat, aby se v přechodový komoře neudělalo vzduchoprázdno, jestli mi rozumíš.“

Torquil zamručel, neboť ho její reakce naprosto nepřekvapila. Mazaným pohledem hledal v Bozině bezelstném výrazu cokoli, čeho by se chytil.

„Šedesát?“ nabídl po chvíli. „A pár mírně použitých cívek?“

„Může být.“ Potřásli si rukama. Nějaký šestý smysl Torquila přiměl se ohlédnout. Věnoval oběma rozpustilý škleb a vytratil se, a tak se jen o vteřiny vyhnul Raviho matce.

„Co chtěl?“ zeptala se Fairley MacLeodová. Neklidně zírala na Torquilova záda a štíhlé ruce měla založené až příliš pevně.

Matka jako obvykle připomínala uzlíček nervů. Je pořád hezká, pomyslel si Ravi, ale veselá žena z dob jeho dětství byla dávno tatam. Ravi si rád namlouval, že světlo v ní zhaslo poté, co otec skončil v recyklátoru, ale skutečnost byla taková, že ji tátovy neustálé půtky s LoďPolem a porušované sliby, že začne sekat dobrotu, semlely mnohem dřív, než pro něj na lodi nebylo místo. Otočila se od Torquila k Ravimu a do výrazu se jí promítly obavy.

„Nic moc nechtěl,“ ujistila ji Boz vyrovnaně. „Prohrál sázku na zápas play-off, to je všechno. Vyrovnali jsme se.“

Vzhledem k tomu, jaký účinek to mělo, mohla klidně zůstat zticha. Fairley MacLeodová dál probodávala syna pohledem, jen aby promluvil.

„Je to tak,“ potvrdil konečně. Žaludek se mu stáhl jako vždycky, když matce zalhal. Vzmohl se na chabý úsměv. „Se mnou to nemělo nic společnýho,“ dodal. Alespoň tohle byla pravda.

Matka se trochu uvolnila.

„Dobře. Ušel jsi dlouhou cestu, Ravindere. Dlouhou cestu. Pro Archieho, už jenom jeden semestr, a bude z tebe důstojník.“ Oči jí zasvítily hrdostí, když to slovo říkala, a hned nato se ustaraně rozhlédla po místnosti. „Nedovol nikomu, aby tě svedl z okružní, Ravi. Teď ne.“

„Ne, mami.“ Ravi se nedokázal přimět, aby se jí podíval do očí.

„Tak dobře.“ Natáhla se, aby mu urovnala vlasy, ale Ravi stydlivě ucukl. Vstal.

„Musím jít,“ oznámil úsečněji, než měl v úmyslu. Krátce ji objal a vynahradil to úsměvem. „Potřebuju se učit, jestli se mám tím důstojníkem vůbec stát.“ Pustil ji, zlehka ji políbil na čelo a zamířil ke dveřím.

Boz ho dohnala na chodbě.

„Ne tak rychle, praporčíku.“ Pokynula mu, ať ji následuje. Zvědavě vykročil za ní.

„Kam jdeme?“

„Na místo činu. Přemejšlela jsem o tom tvým, ehm, pozorování, a stane se jedna ze dvou věcí. Buď zjistíme, jak to ta tajemná holka provedla, nebo ti domluvím návštěvu u cvokaře.“

„K žádnýmu cvokařovi nepůjdu.“

„O tom rozhodnu já.“

Boz měla namířeno k nejbližšímu paprsku obytného prstence. Postupovala rychle a Ravi měl co dělat, aby s ní udržel krok. Zase jednou měl dojem, že Boz chodí tak rychle proto, že v jednom kuse očekává problémy. A jako na většinu MacLeodů se na ni problémy lepily jako smůla. Jak jinak by bylo možné, že polovina věcí, do kterých se pustí, málem skončí průšvihem – a ta druhá ještě hůř? Její rodiče na rozdíl od těch Raviho skončili v recyklátoru oba. Ravi se každý sol bál, že další na řadě by mohla být ona.

„Přidej, praporčíku!“ rozkázala Boz přes rameno, když se Ravi začal zadýchávat. „Takhle tě zpomalily ty splašky navíc?“ Vyslala k němu úšklebek, který ho přiváděl k šílenství, a ještě přidala do kroku. Ravi by jí vynadal, ale nedostávalo se mu kyslíku.

V paprsku si Boz se svou typickou netrpělivostí vybrala pro přesun k náboji raději páternoster než výtah. Donekonečna se sunoucí žebřík – v tomto případě rachotící „nahoru“ k nábojům – se pohyboval pomaleji než výtah, ale nikdy na něj nebylo nutné čekat. Boz na něj naskočila, aniž zvolnila krok, a nonšalantně se zachytila jednou rukou a nohou. Na to si Ravi netroufal. Položil na odřené příčky všechny končetiny, které měl.

Na páternosteru jeli mlčky. Jak míjeli zbývající paluby zahalené do noční tmy a tíha těla na příčkách klesala k nule, Ravi se poplácal po kapse kalhot. Byl to nervózní zvyk. Věděl, že má spoustu pytlíků na zvracení. Navíc ve stavu beztíže nechtěl strávit tolik času, aby nějaký potřeboval.

Páternoster pomalu končil a chystal se je vyplivnout do náboje a beztížného stavu uprostřed prstence – uprostřed všech prstenců. Boz se „nad“ ním přikrčila v kolenou a odstrčila se. Ravi si na oční víčka stáhl mřížkovou navigační obrazovku.

V zorném poli mu zasvítily zelené obloukové linie vyznačující možné trajektorie. Jednu si vybral a skočil do obrovského prostoru nábojů.

Bez ohledu na podrážděný žaludek se Ravimu ten pohled nikdy neokoukal. Náboj: dlouhá dutá trubice, kolem níž se otáčely gigantické obytné prstence lodi. Prstence musely rotovat, aby vytvořily gravitaci. A jednotlivé náboje rotovaly v opačném směru než ty sousední a zely v nich kruhové otvory pro výtahy a páternostery, pomocí nichž posádka putovala z obytných palub prstence „nahoru“ do náboje a zase zpátky.

Výraz „trubice“ náboj samozřejmě nevystihoval – měl v průměru přes dvě stě metrů a na délku pět kilometrů. Byl to zdaleka největší otevřený prostor na lodi – a jediná cesta pro přesun z jednoho prstence do druhého bez skafandru. Protože se horní konec každého paprsku otevíral do nitra nábojů, členové posádky běžně přelétávali z náboje jednoho prstence do druhého. Na rozdíl od okrajů prstence se náboje otáčely příliš pomalu, než aby vytvořily gravitaci. Když lidé nevlekli náklad ani nečelili jinému omezení pohybu, prostě pokrčili nohy a skákali z náboje do náboje, přičemž se rozsáhlým prostorem řítili jako neřízené střely.

Prstenců bylo celkem osm a nesly názvy v abecedním pořadí od přídě po záď, přičemž vpředu/nahoře byla Austrálie a vzadu/dole Honduras. Před Austrálií se nacházel už jenom disk štítu a za Hondurasem propletenec nákladových prostorů, přechodových komor a výtahů k lodní páteři a nakonec velká masa motoru. To však byla cizí, neznámá místa, vystavená vesmíru a přístupná jen hrstce lidí. Veškerý život, celý smysl existence lodi se soustředil do prstenců. Ravi si pořád pamatoval říkanku, s jejíž pomocí se ve školce naučili jejich pořadí. První je Austrálie, druhé jsou Bermudy, třetí je Cejlon, čtvrté je Dánsko, pátý je Ekvádor, šesté je Fidži, sedmá je Ghana a osmý, ale ne poslední je Hon-du-ras! Jenomže Honduras poslední skutečně byl, což platilo po generace.

Časem se náboje změnily z technické nezbytnosti v třírozměrnou rekreační oblast, jakýsi park uprostřed lodi. Prostor byl posetý kulovými siluetami nulových stromů a klecovými uzavřenými oblastmi pro freeball, tanec a spoustu jiných beztížných zábav. A třebaže okolí halila tma nočního cyklu, bylo snadné rozeznat široké pásy nábojů, které se v ponurém, strašidelném tichu otáčely na ložiscích téměř bez tření opačným směrem než jejich sousedé. Ve všech nábojích byly patrné čtyři velké, tlumeně osvětlené kruhové otvory, každý v trochu jiné barvě, vyznačující vstupy do paprsků. Zvolna se pohybovaly v přesných kruzích a vytvářely pomalé světelné obrazce. Obří kaleidoskop.

Srdce Ravimu tlouklo vzrušením, když se beztížně vznesl do prostoru. Jakmile se odrazil, na navigační obrazovce se rozzářila vývrtka jeho skutečné letové dráhy. Byla nádherně zelená a skoro dokonale odpovídala jeho zamýšlenému kurzu. Načasoval si skok líp než Boz. Mířil rovnou k prstenci Dánska. Ona ho mine přinejmenším o dvě stovky metrů. Také o tom věděla. Viděl její grimasu, když odlétala doleva.

Náboje byly v nočním cyklu mnohem zábavnější, alespoň pro Raviho. Přítmí mu tolik netýralo žaludek. Bylo toho méně k vidění. Míň toho rozptylovalo jeho smysl pro rovnováhu. Proto se mu, navzdory počátečnímu strachu, nikdy neudělalo špatně mimo loď. Když se vznášel přes Ekvádor, zaslechl z nedaleké klece rytmus freefallové taneční hudby. Nepřítomně zauvažoval, jestli tam není Sofia a nepoletuje mezi pažemi muže, se kterým ji viděl na křižovatce. O něco dál změť jasných světel a hlasů ukazovala na probíhající freeballový zápas. Ravi si vzpomněl, že to je zápas play-off Archiméda a mírně natočil hlavu, aby se podíval, kdo vyhrává. Klec ale byla moc daleko na to, aby něco rozeznal. Kulatý, volně se vznášející nulový strom přelétl jeho zorným polem, zablokoval mu výhled a naplnil nozdry eukalyptovou vůní.

Několik minut po opuštění Fidži se přetočil a přistál nohama napřed na náboji Dánska. Uběhly další dvě minuty, než se k němu připojila zjevně naštvaná Boz.

„Nepředváděj se.“

„Není to moje chyba, že stárneš a kazej se ti oči,“ popíchl ji Ravi. Zhluboka se nadechl. „Jdeme na to.“

Sjeli páternosterem až dolů.

Stejně jako všechno ostatní na lodi už zažil lepší soly. Příčky donekonečna obíhajícího žebříku byly ohmatané a vrzaly mu pod rukama. Řetězový pohon hvízdal a skřípal, jako by si stěžoval, že mu za sto třicet dva let nepřetržité služby nikdo nepoděkoval. Ravi se krátce podíval „dolů“ k obvodu prstence. Úzká šachta páternosteru směřovala paprskem kolmo dolů do závratné hloubky a její přítmí narušovaly světelné skvrny odpovídající vstupům do jednotlivých palub. Úplně na dně, někde pod třicátou palubou a hlouběji, než z výšky dohlédl, příčky procházely smyčkou kolem skrytého mechanismu z převodů a zubů a v oddělené, avšak rovnoběžné šachtě se vydávaly zpátky k nábojům.

Celé to působilo trochu předpotopně, ale fungovalo to. Jestliže měl člověk zdravé údy a aspoň základní schopnost koordinace a nechtělo se mu čekat na výtah, mohl vstoupit do otvoru, který nebyl o moc víc než dírou ve stěně šachty, přeskočit zhruba metrovou mezeru a zachytit se žebříku.

Samozřejmě, pokud někdo neměl zdravé údy nebo byl prostě nemotorný, nemuselo to jít tak hladce. Když minul příčku vysoko v prstenci, kde byla gravitace minimální, nebyl to velký problém a zbývala spousta času chytit další. Blíž k okraji však gravitace stoupala k celému g a sklouznout ze žebříku znamenalo mnohem vážnější problém. Jestliže nešťastník nebyl dost duchapřítomný, aby se zapřel o stěnu šachty, padal jako příslovečný kámen z Domovského světa. Každý rok v páternosteru někdo zahynul nebo se vážně zranil a vysocí důstojníci mluvili o jejich vypnutí. Na to ale nikdy nedošlo. Byly prostě praktické.

Důstojníci by možná dospěli k jinému závěru, kdyby si udělali čas na jízdu páternosterem, který Boz a Raviho dopravil do Dánska. Čím hlouběji klesali, tím divočeji se otlučené příčky zmítaly, jako kdyby je chtěly setřást. Než sestoupili do zóny s plnou gravitací, Ravi se držel ze všech sil. Dokonce i Bozin úchop přešel od bezstarostnosti k mírné opatrnosti.

Ravi co nejrychleji seskočil z páternosteru na pevnou podlahu.

„Tudy.“

Když se blížili ke křižovatce, byla prázdná. Phoenixská okružní, v dřívější fázi solu plná lidí, se před nimi táhla do nočního přítmí. Dva úklidové roboty se pod dohledem znuděně vyhlížejícího správce sunuly kolem nich na opačnou stranu. Roboty ani správce jim nevěnovali sebemenší pozornost.

„Ta holka šla tímhle směrem,“ oznámil Ravi, jakmile dorazil na křižovatku. Stěny byly pokryté malbami, většinou moderními ze šesté generace. Ostrými a lehce podvratnými. Pod uměleckými díly se stále dalo rozeznat vybledlé pojmenování chodby: MANCHESTERSKÁ PASÁŽ. „A potom zahnula sem,“ ukázal. „Je vyloučený...“

Zarazil se.

Ve spojovací chodbě stál Čchen Laj a nervózně si projížděl rukou krátce střižené šedivé vlasy. A nebyl sám. Opodál postával velitel-inspektor Vasconcelos, šéf LoďPolu, a vedle něj ještě Qadira Strauss-Cohenová, čtvrtá toho jména, vrchní pilotka a odborná asistentka v oboru dějin po VOKI.

Ravi se zhluboka nadechl. Takhle Strauss-Cohenové nikdo neříkal.

Říkali jí Kapitánka.

5.0

„Běž dál, než si nás všimnou!“ kódovala Boz. Její kybernetický hlas se mu rozlehl implantáty.

Chytila ho za loket a vlekla ho přes křižovatku na druhou stranu. Ravi ji setřásl.

„Co to vyvádíš?“ kódoval nazpátek s neskrývaným podrážděním. „Neudělali jsme nic špatnýho! Archie je mi svědkem, že máme právo tady bejt!“

„A jim je Archie svědkem, že mají právo chytit tě pod krkem a začít se vyptávat. Vážně chceš svýmu šéfovi a Kapitánce vysvětlovat, co tady děláme?“ Popadla ho za rameno. „A taky je tam Vasconcelos, Ravi. LoďPol. Pro toho chlapa je každej podezřelej. Myslíš, že je tady na procházce? Myslíš, že můžeš vyjít zpoza rohu, říct mu, že hledáš nějakej přízrak, a čekat, že tě nechá jít domů?“