Maria Nikolai

TÖCHTER DES GLÜCKS

Die Bodensee-Saga

Copyright © 2022 by Penguin Verlag, a division of Penguin House

Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Favoritbüro, München

Translation © 2023 by Libuše Staňková

ISBN 978-80-249-5261-1

„Zní štěstí zdáli,

kvete tu

a opřádá mou samotu.“

RAINER MARIA RILKE

Obsah

- PROLOG

- 1. DÍL

- 1. KAPITOLA

- 2. KAPITOLA

- 3. KAPITOLA

- 4. KAPITOLA

- 5. KAPITOLA

- 6. KAPITOLA

- 7. KAPITOLA

- 8. KAPITOLA

- 9. KAPITOLA

- 10. KAPITOLA

- 11. KAPITOLA

- 12. KAPITOLA

- 13. KAPITOLA

- 2. DÍL

- 14. KAPITOLA

- 15. KAPITOLA

- 16. KAPITOLA

- 17. KAPITOLA

- 18. KAPITOLA

- 19. KAPITOLA

- 20. KAPITOLA

- 21. KAPITOLA

- 22. KAPITOLA

- 23. KAPITOLA

- 24. KAPITOLA

- 25. KAPITOLA

- 26. KAPITOLA

- 27. KAPITOLA

- 28. KAPITOLA

- 29. KAPITOLA

- 30. KAPITOLA

- 31. KAPITOLA

- 32. KAPITOLA

- 3. DÍL

- 33. KAPITOLA

- 34. KAPITOLA

- 35. KAPITOLA

- 36. KAPITOLA

- 37. KAPITOLA

- 38. KAPITOLA

- 39. KAPITOLA

- 40. KAPITOLA

- 41. KAPITOLA

- 42. KAPITOLA

- 43. KAPITOLA

- 44. KAPITOLA

- 45. KAPITOLA

- 46. KAPITOLA

- 47. KAPITOLA

- 48. KAPITOLA

- 49. KAPITOLA

- 50. KAPITOLA

- 51. KAPITOLA

- 52. KAPITOLA

- 53. KAPITOLA

- 4. DÍL

- 54. KAPITOLA

- 55. KAPITOLA

- 56. KAPITOLA

- 57. KAPITOLA

- 58. KAPITOLA

- 59. KAPITOLA

- 60. KAPITOLA

- 61. KAPITOLA

- 62. KAPITOLA

- 63. KAPITOLA

- 64. KAPITOLA

- 65. KAPITOLA

- 66. KAPITOLA

- 67. KAPITOLA

- 68. KAPITOLA

- 69. KAPITOLA

- EPILOG

- CHRONOLOGIE

- SLOVNÍČEK

- PODĚKOVÁNÍ

JEDNAJÍCÍ OSOBY

SMYŠLENÉ OSOBY

Sestry

Helena Lindnerová, později Baranovová (nar. 17. července 1896)

Lilly Reichleová (rozená Lindnerová) (nar. 16. ledna 1900)

Katharina Lindnerová (nar. 4. dubna 1901)

Rodiče

Elisabeth Lindnerová (nar. v květnu 1870), nevlastní matka Heleny, vlastní matka Lilly a Kathariny

Gustav Lindner (nar. v únoru 1865)

Ostatní osoby Cáchy / Belgie

Felix Benthin: dvojitý agent (nar. v dubnu 1890)

Florence: špionka sítě Le Dame Blanche

Převaděč: převádí lidi přes Dráty smrti

Vdova van den Berg: domácí v Rotterdamu

Ostatní osoby Stuttgart, Esslingen, Londýn

Arno Reichle: manžel Lilly

Hans Reichle: syn Lilly a Arna (nar. 9. listopadu 1918)

Strýček Fritz: doktor chemie, strýc Arna Reichleho,

po smrti Arnova otce přebírá vedení továrny na mýdlo

Johann: kočí rodiny Reichleových

Edith: služebná ve vile Reichleových, později slečna k dětem

Paní Lene: hospodyně Reichleových

Thea: kuchařka Reichleových

Dr. Baumann: gynekolog

Frieda Winterová: porodní asistentka

Pan Pfefferle: úředník na ministerstvu války

Jacques: přítel strýčka Fritze

George Douglas: Angličan, pronajímá nemovitost ve Stuttgartu

Harriet Douglasová: manželka Georga Douglase

Ruth: spolupracovnice Lilly v manufaktuře a v jejím salonu krásy

Eugen: poslíček

Jack: Felixův kamarád v Londýně

Paní Kozma: zákaznice Lillyina salonu krásy

Slečna Gertrud: Hansova guvernantka ve Stuttgartu

Alois Eberle: stuttgartský vynálezce

Ostatní osoby Meersburg, Bodamské jezero a Karlsruhe

Maxim baron Baranov: manžel Heleny

Magdalena Lidia Olga Baranovová: dcera Heleny a Maxima

Páter Fidelis: veselý řádový duchovní z kláštera Mehrerau u Bregenzu, původem z Mnichova. Má uspíšit zpětný odkup poutního kostela Birnau pro svůj klášter. Vyzná se v léčivých bylinách a medicíně.

Žije na Lindenhofu.

Käthe: kuchařka a pekařka na Lindenhofu, později šéfka kuchyně

Boris: bývalý sluha a blízký přítel Maxima

Eddi: rybář na Bodamském jezeře

Konrad: přístavní dělník v Meersburgu

Architekt Horn: rodinný architekt Lindenhofu

Erna, Minna a Paula: pokojské a pomocnice v kuchyni

v grandhotelu Lindenhof

Paní Huberová: selka z Paradiesu, která Elisabeth občas půjčuje

svou propustku

Otto, hostinský od Vola: závistivý majitel meersburského

hostince U Vola

Olga: nezvěstná vlastní matka Heleny

Kníže Pronský: ruský šlechtic, manžel Heleniny zemřelé tety Věry

Utz: Elisabetin kontakt na curyšskou pašeráckou bandu

Bruno: kostnický pašerák

REÁLNÉ OSOBY

Elisabeth von Ardenne, rozená baronesa von Plotho (1853-1952): Narodila se na statku v Zerbenu, brzy ztratila otce. Na přání matky

se provdala za o pět let staršího rytmistra Armanda von Ardenne. Páru se narodily dvě děti, Margot a Egmont. V Düsseldorfu,

kam byl její manžel přeložen, poznala městského sudího Ferdinanda Hartwicha a vznikl mezi nimi milenecký poměr. Když její manžel našel Hartwichovy dopisy, vyzval svého soka na souboj. Hartwich podlehl čtyři dny nato zranění v berlínské Charité, manželství

Elisabeth a Armanda bylo o několik měsíců později rozvedeno

a děti soud přiřkl otci. Elisabeth se s nimi nesměla stýkat.

Spatřila je znovu až po mnoha letech.

Tato část Elisabetina života inspirovala spisovatele Theodora Fontaneho k napsání románu Effi Briestová. Fontane znal Armanda, s Elisabeth se zřejmě ale nikdy osobně nesetkal. Na rozdíl od Effi,

románové postavy, Elisabeth svému osudu nepodlehla a vedla

samostatný život. Od dubna 1918 žila se svou společnicí Margarethe Daisy Weyersbergovou v blízkosti Lindau.

Obě ženy se poznaly někdy kolem roku 1900 a podnikly spolu

mnoho cest. Elisabeth zůstala Daisinou společnicí až do své smrti ve vysokém věku téměř sta let.

Až do konce života odmítala mluvit o Fontaneho románu.

Známou na Lessingově gymnáziu v Karlsruhe, kde směly dívky skládat maturitu, ovšem nejspíš neměla.

Alice Duboisová (1880–1918): Její vlastní jméno znělo Louise de Bettignies, známou se stala ale hlavně jako Queen of Spies. Za první světové války pracovala pro britskou tajnou službu a vytvořila mimo jiné po ní pojmenovanou The Alice Network, síť informantek, převážně pletařek (takzvané tricoteuses), které sledovaly pohyby německých vojsk po železnici a na dalších dopravních uzlech, převáděly zprávy do pletacích vzorů a dodávaly je britské tajné službě. Tímto způsobem se Spojencům dostalo do rukou mnoho důležitých informací.

Marie Regine Josenhansová (1855–1926): Anděl Bohnenviertelu. Od roku 1891 se věnovala sociální práci ve stuttgartské

chudinské péči. Roku 1919 byla jednou z prvních žen, které zasedly v městské radě Stuttgartu. Svou činností dosáhla toho,

že péče o chudé byla ve Stuttgartu uznána za veřejnou službu.

Otto Leiner (1856–1931): Syn a dědic Ludwiga Leinera,

lékárníka a zakladatele muzea Rosgarten v Kostnici.

Pacienti vojenských lazaretů měli do jeho muzea volný vstup.

Georges Painvin (1886–1980): Francouzský kryptoanalytik,

kterému se koncem dubna 1918 podařilo rozšifrovat tajnou německou rádiovou komunikaci. Tím významným způsobem přispěl k porážce německé armády.

Helena Rubinsteinová (1872–1965): Dcera krakovského obchodníka otevřela v roce 1902 první salon krásy v Austrálii, a položila tím základ největšího kosmetického impéria na světě. V následujících letech expandovala do Evropy i Spojených států, otevírala salony a obchody, zakládala továrny. Značka Helena Rubinstein byla symbolem

luxusu a vysoké módy. Když zemřela, měly její podniky

přes 30 000 zaměstnanců v patnácti zemích světa.

Po smrti zakladatelky hvězda značky Helena Rubinstein pohasla.

Až když podnik získal v osmdesátých letech minulého století L´Oreal, stala se značka opět známou.

Kasia von Szadurska (1886–1942): malířka a v mém příběhu

přítelkyně Lillyiny sestry Heleny

Richard Bolton Tinsley (1875–1944): Britský tajný agent a spymaster (šéf špionážní skupiny) v první světové válce. Z nizozemského

sídla MI1 v Rotterdamu vedl rozsáhlou špionážní síť, pod niž spadaly i aktivity tajné organizace Le Dame Blanche. Dnes je považován za nejúspěšnějšího spymastra první světové války.

Margarethe (Daisy) Weyersbergová (1878–1971): Společnice

Elisabeth von Ardenne

PROLOG

Lindenhof v Meersburgu u Bodamského jezera,

v mansardovém pokoji sester Lindnerových

jednoho letního večera roku 1909

„Ne, Heleno! To neudělám. Nikdy!“ Lilly doufala, že je dostatečně přesvědčivá. „Je mi devět! Tohle je můj zub a rozhoduju si o něm sama!“

„Chci ti jenom pomoct, ty hloupá,“ domlouvala jí o čtyři roky starší Helena. „Uvidíš, že to půjde úplně lehce.“

„Ale…“ Lilly hledala horečně argumenty, které by ji uchránily od pokusu vytrhnout zub pomocí nitě uvázané na kliku u dveří.

„Žádné ale!“ Helena začala odvíjet nit ze špulky. „Nechci už poslouchat to tvé věčné fňukání, že nemůžeš pořádně jíst, protože se ti viklá zub.“

„Vždyť já nefňukám…“

Helena překousla nit. „Jenom chviličku a budeš to mít za sebou. Pak si můžeš dát zub pod polštář – pro Zoubkovou vílu.“

„Otevři pusu, Lilly!“ žádala Katharina a pohrávala si při tom se svým blonďatým copem.

Lilly na ni vyplázla jazyk. Věděla, že Katharina se celou dobu na tuhle operaci jenom třese. Ve svých osmi letech byla sice nejmladší ze tří sester, ale už odmalička se starala o všechno, co souviselo s nějakými bolístkami a jejich ošetřováním, ať už si to postižený přál nebo ne.

„Teď si sedneš na postel a my ti uvážeme nit kolem zubu,“ rozhodla Helena a vzala Lilly za rameno.

Katharina horlivě přikývla.

Lilly se s protesty nechala posadit.

Všechny tři už měly na sobě noční košile, byl čas na spaní. Tuhle pozdní hodinu, než s nimi přišel otec odříkat večerní modlitbu, měla Lilly za normálních okolností ráda. Většinou si hrály s panenkami nebo něco kreslily. Někdy si i spolu zazpívaly.

Dnes bylo všechno jinak.

Dnes si Helena vzala do hlavy, že skoncuje s jejím viklavým špičákem. Lilly do něj ještě jednou strčila jazykem. Kýval se jí už týden tak, že se bála při jídle kousat. Ale strach z procedury s nití a dveřmi byl větší než potíže při jídle.

„Můžu jí tu nit uvázat?“ hrnula se k ní Katharina.

„Ne, udělám to sama,“ zadržela ji Helena.

Katharina svěsila koutky úst, ale neodmlouvala. Posunula se blíž k Lilly a zvědavě se dívala na Helenu.

Lilly sevřela pevně rty.

„Jenom se ti na ten zub podívám,“ přemlouvala ji Helena.

„Ne!“

„Nebudu nic dělat, slibuju!“

Lilly nedůvěřivě otevřela pusu a nechala Helenu nahlédnout dovnitř. Ve stejný okamžik se natáhla i Katharina, aby okoukla situaci. A tak došlo k tomu, že se srazily hlavami a žďuchly Lilly do otevřených úst.

Lilly zavyla bolestí.

Katharina se rozbrečela.

„Teče ti krev, Lilly!“ Helena poprvé za večer ukázala něco jako soucit.

Lilly si opatrně sáhla na rty a podívala se na zakrvácený prst. Zároveň ucítila v puse cosi tvrdého. Že by…?

„Hmpf!“ vyplivla kousek do dlaně.

„Je venku!“ zašeptala Katharina s boulí na čele. „To šlo ale rychle!“

Všechny tři zíraly na krvavý špičák. „Teď už může přijít Zoubková víla,“ konstatovala spokojeně Helena. „Umyjeme ho a dáme ti ho pod polštář.“

O hodinu později ležely všechny tři ve svých postelích v mansardovém pokoji. Před večerní modlitbou ukázaly otci vypadlý zub. Otec si ho důkladně prohlédl a ujistil je, že Zoubková víla dnes v noci určitě přijde.

Tahle předpověď měla za následek, že Lilly nemohla usnout. Strašně ráda by Zoubkovou vílu viděla na vlastní oči. Jistě musí mít nádherné šaty a kouzelnou hůlku, kterou promění její zub na peníz.

Poté co se nějakou dobu převalovala sem a tam, už to nevydržela a vstala. Za oknem svítil úplněk tak jasně, že Lilly rozeznávala nejen nábytek v pokoji, ale i Helenin tmavý cop na polštáři. Sestra spala tvrdě jako vždycky.

Lilly otevřela obě okenní křídla. Třeba zvolí víla právě tuhle cestu a bude ráda, že na svém letu nemusí překonávat žádné překážky. Chvíli vyhlížela do měsíční noci, ale nic se nedělo. Jen pár netopýrů na lovu přelétlo kolem okna. Jsou víly neviditelné?

Od jezera k ní doléhalo tiché šplouchání vody.

Lilly si povzdechla, zavřela okno, přešla ke Katharinině posteli a posadila se na kraj. „Spíš?“

„Jo,“ zamumlala sestra ospale.

„Chtěla bych vidět Zoubkovou vílu,“ zašeptala Lilly.

Katharina zvedla hlavu. „Co? Vidět Zoubkovou vílu?“ Okamžitě se posadila. „To chci taky!“

„Neřvi tak,“ napomenula ji Lilly. „Ať nevzbudíme Helenu. Ona na Zoubkovou vílu nevěří.“

„Fakt ne?“

„Aspoň to říkala, když jí minule vypadl zub. Vůbec si ho nedala pod polštář, ale zabalila do kapesníku a schovala do nočního stolku.“

„Ke mně přišla Zoubková víla vždycky!“ Pýcha v Katharinině hlase Lilly zamrzela.

„Ke mně ne… vždycky,“ přiznala s povzdechem.

„Hm. Možná žes nebyla hodná.“

Lilly se rozhodla toto téma nerozvádět. „Zůstaneš se mnou vzhůru?“ zeptala se místo toho. Trocha podpory nemůže škodit.

„Tak dobře.“ Katharina zívla.

„A… můžu k tobě? Tak ji líp uvidím a nebudu ji rušit.“

„Ale…,“ pokrčila nosík Katharina, „co když pak Zoubková víla nebude vědět, kde ten zub je, když nebudeš ve své posteli?“

„Ale co. Taková víla ví všechno.“ Lilly vklouzla k sestře pod přikrývku a zaujala pozici, aby měla co nejlépe na očích svou postel.

Nastalo čekání.

Lilly se zdálo, jak ve vílích šatech létá kolem Měsíce. Bylo jí krásně, cítila se odvážná a svobodná, a taky trochu začarovaná – ačkoli se musela stále vyhýbat strašidelným netopýrům.

Náhle zaslechla cvaknutí.

Okamžitě otevřela oči. Katharina vedle ní pravidelně oddechovala.

Lilly se ji neodvážila vzbudit, protože právě spatřila obrysy postavy plížící se pokojem. Postava zamířila nejprve k Heleně, pak se obrátila k její prázdné posteli. Lilly sledovala každý její pohyb a srdce jí tlouklo až v hrdle.

Ve chvíli, kdy stín sáhl pod polštář a cosi tam kutil, osvětlil pokoj měsíc. Lilly vykulila oči hrůzou a zaryla prsty do Katharininy přikrývky. To ne! Nikdy! Zděšeně čekala, až se postava obrátí k odchodu. S tichým kliknutím konečně zapadly dveře do zámku.

Lilly pustila přikrývku. „Katharino!“ Zalomcovala spící sestrou.

„Ale Lilly…“ Katharina se zvedla a zakryla si rukou ústa. „Byla tady?“

„Katharino…“ Lilly tu neuvěřitelnou věc skoro nedokázala vyslovit. „Ta Zoubková víla… je chlap!“

1. DÍL

UKRADENÉ SNY

Květen 1918 až červen 1918

1. KAPITOLA

Meersburg u Bodamského jezera,

o devět let později, začátkem května 1918

Časné ráno se mírumilovně klenulo nad jezerem. Jeho bledě žluté světlo tančilo na drobných zčeřených vlnkách a zvěstovalo na východě příchod nového dne. Pár bílých obláčků plulo po blankytném nebi a jejich odraz na vodní hladině se roztříštil v okamžiku, kdy do něj narazil člun pod údery vesel pátera Fidelise.

Lilly seděla naproti tělnatému cisterciáckému mnichovi. Naslouchala zvuku nořících se vesel a pozorovala malé víry, které vznikaly jejich rytmickým pohybem. V tuto hodinu se s vycházejícím sluncem probouzela nejen příroda – i rybářské čluny dál na jezeře byly teď dobře viditelné. Rybáři vytahovali sítě, které nakladli předchozího dne v naději, že se do nich přes noc chytí co nejvíce stříbrných pstruhů, okounů a síhů.

„Hergot!“ Páter Fidelis odložil s těžkým oddechováním vesla, vyndal si ze sutany kapesník a otřel si čelo.

Lilly mu podala polní láhev s vodou.

Mnich se lačně napil. „Děkuju ti.“

Pár minut klouzal zamyšleně zrakem po okolí, pak vrátil Lilly láhev. Než se znovu ujal vesel, mávl rukou směrem k rybářům. „Bude dobrý oběd!“

Lilly přikývla. „Sítě se zdají plné!“ I ona měla ráda chutné místní ryby, zejména dobře prouzené.

„Já se každý večer modlím tři růžence za dobrý lov. To se pak Pánbůh nemůže nechat zahanbit!“ Páter Fidelis přimhouřil jedno oko.

Lilly se zasmála. „Nedovolí si nevyslyšet vaše modlitby, Otče.“

„Tak je to.“ Páter se napřímil. „Nu, pojedeme dál.“ Krátkými pohyby vesel uvedl loďku znovu do pohybu.

Na rozdíl od rybářů se drželi v blízkosti břehu. Otcova loď byla ztrouchnivělá – několik let už ji nikdo nepoužíval a jízda na ní byla vlastně zakázaná. Proto se nepouštěli dál na jezero. Lilly se vůbec divila, jak se páteru Fidelisovi podařilo přimět otce k tomu, aby mu loď půjčil. Pravděpodobně tak, že se nezmínil, že bere Lilly s sebou. Trochu ji trápilo špatné svědomí, když mhouřila oči do vycházejícího slunce. A nerozptýlilo ho ani to, že jí páter Fidelis při nastupování udělil jakési rozhřešení: „Neříct nic není totéž co lhát!“

Lilly si povzdechla.

„To je dobré, slečno Lilly,“ funěl páter Fidelis. Zaznamenal její povzdech a vztáhl ho zřejmě na sebe. „Jen jsem netušil, že to veslování jde tak ztěžka. A že je to tak daleko!“ Na čele už mu zase vyvstaly krupičky potu.

„Mám chvíli veslovat?“ nabídla se Lilly. „Ke Kirchbergu je to opravdu ještě kus cesty.“

„Kdepak! To nepřichází v úvahu!“ Páter zvýšil frekvenci úderů vesel, jako by chtěl dokázat, že na svůj úkol stačí. Místo aby tím ale nějak podstatně zvýšil rychlost, začal člun neklidně skákat po vodě.

Lilly se chytla okraje loďky. Trhavé pohyby člunu jí nedělaly dobře na žaludek.

Nenápadně zavrtěla hlavou.

Nebyla nijak vysazená na to, aby mohla sama veslovat, ale v tomto případě by se nejen dostali rychleji na místo, ale zřejmě by ji také tolik netrápila nevolnost, která ji sužovala už několik dní. Nechtěla ale urazit pátera Fidelise, a proto potlačovala opakující se nucení na zvracení tím, že se snažila hluboce dýchat. Řádový kněz holt nevyrůstal u vody jako ona a její sestry, ale pocházel podle vlastních slov ze selské rodiny někde od Mnichova. A za ta mnohá léta, která mezitím strávil v klášteře Mehrerau u Bregenzu měl jistě důležitější věci na práci než se věnovat vodním či jiným sportům.

Lilly byla ráda, když se veslování opět zpravidelnilo a loď se jakž takž držela v kurzu. Rozhodně nechtěla svou snídani odevzdat jezeru. Tak se houpali dál, kolem Hagnau a osamocených budov u vody, až konečně přirazili ke břehu poblíž pěkného věžovitého lázeňského domu.

Lilly se momentálně udělalo líp a pomohla páteru Fidelisovi vystoupit z loďky. Pod nohama jim křupal štěrk, když vytahovali loďku na břeh, aby ji vlny nestrhly zpátky.

„Uf, to byla práce,“ povzdechl si páter Fidelis a opřel se o vytažený člun.

„Nechtěl jste, abych vám pomohla.“ Lilly si uhladila bílou zástěru, kterou měla ovázanou přes hnědé pracovní šaty. „Podáte mi můj košík, Otče?“

Páter přešel s úsměvem její hubatou poznámku. „Ovšem!“ Vyndal z loďky připravené košíky a podal jí ten menší. „Prosím pěkně!“

Lilly si ho vzala a pro jistotu nahlédla pod červeno-bílou utěrku, pod níž měla schované zahradnické nůžky, provázek, lopatku a malý nůž. „Děkuju.“

Páter Fidelis přikývl. „Tak jdeme na to!“

Pár kroků od vody zasvítily mezi šedobílými oblázky modré pomněnky. Rostly až k pásu stromů a křovin, které lemovaly břeh jezera. Sotva vstoupili do stínu olší, topolů a vrb, mnich se zastavil a přimhouřil oči. „No ne! Taková krása! Jedna fialka vedle druhé! To je přímo požehnání!“

Půda pod stromy byla skutečně posetá tmavě fialovými květy. Lilly vyndala nůž, odložila košík a dřepla si vedle něho.

„Teď budeme trhat jen květy a listy. Kořeny se smějí sbírat až na podzim,“ připomněl jí páter Fidelis.

„Já vím, Otče.“ Lilly začala opatrně odřezávat rostliny.

Páter Fidelis si založil ruce a pozoroval ji. Rád přiložil ruku k dílu všude, kde bylo třeba, gymnastickým výkonům se ale vyhýbal, při ohýbání mu vadil jeho mohutný břich. Nakonec ale také vytáhl nůž ze svého košíku, odešel pár kroků k opodál stojícímu dubu a začal z něj odřezávat mladé větve. „Dubová kůra je potřebná věc,“ vysvětloval při tom. „Dělá se z ní odvar na otevřené rány.“

Lilly se na něj podívala přes rameno.

Dobrák páter Fidelis. Minulý podzim se ubytoval v Lindenhofu, hostinci Lillyiných rodičů na břehu Bodamského jezera. Původně proto, že měl na příkaz svého řádu organizovat zpětný odkup a rekonstrukci poutního kostela Birnau a potřeboval bydlet někde poblíž. Teď ale věnoval své síly především pacientům, kteří leželi v hostinských pokojích, neboť na přelomu roku se z Lindenhofu stal lazaret. Lillyina starší sestra a otec neviděli jinou možnost, jak krachující hostinec zachránit před úpadkem než v něm za finanční náhradu ošetřovat raněné z války. Byla to velká změna pro celou rodinu.

Páter Fidelis, který se vyznal v léčitelství, se stal mezitím nepostradatelným členem týmu. Věděl si rady s kašlem a průjmy, zkaženým žaludkem a bolestmi hlavy, i se špatně se hojícími abscesy a vředy vzniklými poraněním a také dlouhým ležením.

Ale nejen jeho kapky a zábaly působily zázraky. Jeho klidné způsoby a smysl pro humor dělaly dobře všem: Lillyiným sestrám, které pracovaly až do úmoru – Helena v Lindenhofu a Katharina v meersburské nemocnici. Jejich otci Gustavovi, který přišel na frontě o nohu pod kolenem a stále se potýkal se svou nemohoucností. Nakonec i permanentně podrážděné matce Elisabeth vyloudily jeho vtipné poznámky tu a tam slaboučký úsměv. Páter Fidelis laškoval s kuchařkou Käthe a utěšoval raněné. Lilly připadal jako skála v příboji, a navíc ji zasvěcoval do svých vědomostí o léčivých bylinách, což mohla skvěle využít v lazaretu.

Lazaret.

Zpočátku jí pouhý pohled na raněné vojáky způsoboval trauma. Nenáviděla Helenu za to, že z jejího domova vytvořila nemocnici. Jen obtížně se jí dařilo ten odpor překonat a nastoupit služby, jak se žádalo ode všech v domě. Časem se to zlepšilo a Lilly se upřímně snažila přispět svým dílem k záchraně Lindenhofu. Přesto byla vděčná za každou příležitost, kdy mohla uniknout z dusivého ovzduší nemocničního sálu.

Zatímco se páter Fidelis pustil do dalšího stromu, věnovala se Lilly fialkám. Odřízla hrst květů, nechala je snášet se do košíku, a zamyšleně pozorovala, jak se pokládají k ostatním. Jak zázračná je příroda!

Zavřela oči a nasála jemnou vůni. Společně se šuměním stromů a důvěrně známým narážením vln na oblázkový břeh jí ta vůně mírnila nevolnost a jako hojivý balzám obklopila její ztrápené srdce, které pořád ještě nechtělo pochopit. Nedokázalo pochopit.

Bylo to opravdu teprve pár měsíců, kdy se bezhlavě zamilovala do fešného pacienta Arna Reichleho? Svého rytíře v lesklé zbroji, který jí zmámil kouzelnými slůvky a vidinou slibné budoucnosti manželky průmyslníka? Kdy stála s bušícím srdcem před oltářem a plná naděje následovala svého muže do jeho stuttgartské vily? Byli tak šťastní, tak plní plánů. A teď je Arno zpátky na frontě a továrna v troskách…

Bolestný povzdech se jí vydral z úst a propletl se s bzučením čmeláka.

„Zase bude dobře, slečno Lilly.“

Otevřela oči.

Páter Fidelis stál před ní s náručí dubových větviček. „Po dešti bývá duha.“ Jako by jí četl myšlenky. „Tvůj muž se vrátí z války, docela jistě. A pak vybudujete znovu tu vaši továrnu.“

„Ach Otče…“

„Půjdeme dál?“

Lilly vděčně přikývla. Uřízla ještě pár fialkových květů a pomalu se napřímila.

Po cestě nahoru k zámku skoro nemluvili. K fialkám se postupně přidružily kopřivy, heřmánek a podběl, šalvěj, pampelišky a mnohé další byliny. Když dorazili k zámku Kirchberg s jeho valbovými střechami, stupňovitými štíty a věžičkami uprostřed vinice, měli košíky plné.

Páter Fidelis, který šel jako první, se zastavil. „Fuj, to je dneska hic! A to máme teprve začátek května.“ Slyšitelně si odfrkl. Pak se obrátil k Lilly a ukázal do dálky. „Ale je tady nahoře krásně, nemám pravdu?“

Lilly otočila hlavu a zastínila si dlaní oči. „Ano,“ přitakala a klouzala pohledem po mírumilovné krajině svého domova. „To je.“

Před nimi se rozkládalo jezero ve své nejpravější modrozelené barvě. V mlhavé dálce bylo možné vytušit jeho švýcarské břehy a vysoké štíty Alp. Rybářské čluny na hladině vypadaly jako nepravidelně rozeseté černé tečky.

„Z fialek uděláme krásnou mast, slečno Lilly,“ pravil Otec Fidelis. „Takovou, co se dá použít i na obličej. To ses chtěla naučit, ne?“

„Ano, dokonce moc ráda,“ přiznala Lilly.

„No tak se vypravíme zase domů.“

Lilly přikývla a uchopila košík, který nesla přes ruku, pořádně za ucho. „Nebudete mít nic proti tomu, abych zpátky veslovala já?“

Páter Fidelis zaváhal. „Ne,“ mínil po chvíli. „Nic proti tomu nemám.“

2. KAPITOLA

O dvě hodiny později na Lindenhofu

Lilly si převlékla uniformu sestry Červeného kříže, zlatavé vlasy si sepnula a nasadila přes ně čepeček. Cítila se výrazně lépe než dopoledne. Veslování zpátky z Kirchbergu jí udělalo dobře.

Teď stála v chodbě kuchyňského traktu a utahovala si zástěru. Od té doby, co dopadly bomby na Stuttgart a zasáhly Reichleovu továrnu na mýdlo, neměla chuť k jídlu. Ten den přišla o život její tchyně a tchán ležel vážně zraněný v nemocnici…

„Tady jste, slečno Lilly!“ zvolal páter Fidelis od velkého dřevěného stolu, když vstoupila do kuchyně.

Kuchařka zvedla hlavu. „Sbírali jste opravdu pilně! Tolik pampelišek a kopřiv! To bude výborný salát!“ Hubená Käthe vládla odnepaměti lindenhofské kuchyni, v jejímž středu stál železný sporák s bílým smaltovým obkladem. „A Erna ještě skočí do zahrady pro pár sedmikrásek, viď, Erno?“

Mladá pomocnice přikývla. Právě krájela cibuli u jednoho ze dvou pracovních stolů vedle mohutných kamen.

Lilly za sebou zavřela dveře a zamířila po černo-bílých dlaždicích k páteru Fidelisovi, který už měl před sebou na stole vyrovnaný celý alchymistický arzenál.

„Takže můžeme hned začít,“ prohlásil a ukázal na misku s nasbíranými fialkami.

„Fialkovou mast?“

„Přesně tak. Jako první musíme odvážit dvacet gramů. Květy a lístky.“

Lilly navršila udané množství na kuchyňskou váhu, kterou si páter Fidelis vypůjčil od Käthe.

Páter ji při tom bedlivě pozoroval. „Výborně!“ Ukázal na rozprostřenou modro-bílou utěrku. „Odložíme je prozatím sem.“

Zatímco Lilly přendávala navážené fialky, sáhl mnich po malém kameninovém hrnku. „Tady už jsem připravil kozí sádlo.“ Nabral lžící bílý, vláčný tuk a dal jej do smaltované misky. „Tak, to přijde do vodní lázně.“

„Pomalu rozpustit?“ zeptala se Lilly.

„Správně.“ Páter si otřel ruce do zástěry, kterou si uvázal kolem černo-bílého řádového oděvu cisterciáků, aby se nezamazal. „Paní Käthe?“ obrátil se o stupeň hlasitěji, než bylo třeba, na kuchařku. „Udělala byste nám místečko na plotně?“

Käthe právě sundala kruhovou plotýnku ze sporáku, aby nad plamen postavila velký měděný kastrol. Zastavila se uprostřed pohybu a neochotně zavrtěla hlavou. „Víte, že vám málokdy něco odmítnu, Otče, ale teď se to opravdu nehodí. Musíme dodělat bramborový guláš. Jinak nebude oběd.“ Se zdůrazněným rozmachem nalila do kastrolu trochu oleje z konvice. „Teď tam, Erno, můžeš dát tu cibuli.“

„Ale jděte, paní Käthe!“ nedal se odbýt páter Fidelis. „Nepotřebujeme to nadlouho. Možná na hodinku.“

Kuchařka si hlasitě povzdechla. K Lillyinu překvapení ale nakonec posunula hrnce na plotně a uvolnila jim místo na kraji. „Ale ne abyste nám překáželi!“

„Zaplať vám to pánbůh!“ zahlaholil páter Fidelis. „Vymodlím za to pro vás tam nahoře úplně speciální přímluvu.“

„Jo, to jo,“ zabručela Käthe. Lilly měla ale dojem, že jí kolem úst rozehrál úsměv. Musela mít pro pátera slabost, neboť ochota, s jakou ho pokaždé nechávala ve své kuchyni vyrábět léčivé přípravky, bylo něco zcela nezvyklého.

Lilly vzala z poličky kastrol s dlouhou rukojetí, naplnila ho vodou a postavila na horkou plotnu. Pak do něj vložila misku se sádlem.

Páter Fidelis ji pozoroval od stolu. „Ale pozor! Nesmí to být moc horké!“

Zatímco Lilly míchala tuk, zpracovával páter fialky v moždíři. Jejich vůně se rozlila po kuchyni, těžce ale soupeřila s aromatem restované cibule v měděném hrnci. Mnich přistoupil k Lilly. „Podívej.“ Přisypal rozdrcené fialky k tuku.

„Mám míchat dál?“

„Ovšem. Hezky opatrně.“ Páter Fidelis sáhl po džbánku s olejem. „Ještě tam patří trochu olivového oleje.“ Odlil do misky nepatrné množství. „A sice vždycky polovina množství fialek. Takže máme-li dvacet gramů fialkových květů, stačí deset gramů olivového oleje.“

Lilly soustředěně pracovala, vděčná, že jí tato činnost aspoň na chvilku pomáhá odtrhnout se od starostí o Arna. Myšlenky na to, kde právě je, jak se mu daří a zda na ni myslí stejně jako ona na něj, ji nenechávaly ani minutu v klidu.

„To by mě opravdu zajímalo, kde v těchhle časech berete olivový olej,“ nechala se náhle slyšet Käthe nad krájením brambor.

„No přece z kláštera Mehrerau, paní Käthe!“

„Ale přes hranice se teď nesmí nic vozit?“

„No vlastně ne. Ale když je potřeba pravý olivový olej na poslední pomazání…“

„Chcete mi snad říct, že tady na mé plotně vaříte mast na poslední pomazání?“

Páter Fidelis se zasmál svým bručivým smíchem. „Na tom přece nesejde na kolikáté pomazání. Hlavní je, že dělá hezkou pleť.“

Teď se neudržela ani Lilly.

Käthe se s kroucením hlavy obrátila zpátky ke svým hrncům a pokynula Erně, aby k cibuli přidala kousky brambor. Když vlhké brambory dopadly na rozpálený tuk, začalo to na plotně syčet a škvířit tak, že Lilly o krok uskočila.

„Nepřestávej míchat, slečno Lilly!“ napomenul ji páter Fidelis.

„Ano, ale tady to strašně prská!“ omlouvala se Lilly.

„To nevadí. Pracujeme s cennými věcmi, nesmí se nic zvrtnout!“ Páter vrhl zkoumavý pohled do misky. „Ale myslím, že už je to dobré. Teď dáme na kastrol pokličku a necháme to hodinku probublat.“

„To šlo ale rychle,“ divila se Lilly.

„Zítra budeme pokračovat,“ slíbil páter Fidelis a hledal vhodnou pokličku. „Teď trochu pomůžeme paní Käthe s vařením. A potom odneseme naši fialkovou polívku do sklepa a necháme ji do rána odležet. A paní Käthe – ten váš bramborový guláš voní báááječně!“

O hodinu později

Miska s fialkovým odvarem byla ještě teplá, když se s ní Lilly vydala do sklepa. Jakmile sešla první schody, přepadla ji nepříjemná úzkost. Donutila se jít dál.

V klenutých prostorách se rychle ztrácelo denní světlo. Když zahnula do chodby vedoucí do skladů a spižíren, svítily jí na cestu už jen jednotlivě rozmístěné lucerny.

Lilly a její sestry sklep přitahoval a děsil zároveň. Odjakživa to tu bylo trochu strašidelné, zato ale napěchované těmi nejlepšími dobrotami – čokoládovými dortíky, máslovými koláčky, anýzovými řezy, piškoty, mandlovými preclíky nebo všemi milovaným jahodovým koláčem. Před svátky tu čekaly nejrůznější krémové dorty, až budou naservírovány hostům. Lilly, Katharina a Helena si často stanovily jako zkoušku odvahy, která z nich si troufne tajně do sklepa ochutnat z těch odpočívajících dobrot.

Lilly smutně zavrtěla hlavou. Ty doby jí dnes připadaly nekonečně vzdálené.

Proběhla vyzděným portálem a položila misku na nízkou poličku, která se táhla podél stěny. Stála tam těsta, která měla vzejít, a všemožné marinované pokrmy, aby se pár dní odležely. Na další použití tu také čekaly různé esence a tinktury pátera Fidelise.

Jak se tu všechno proměnilo! Koláče a dorty teď měli na Lindenhofu jen výjimečně. Potravin byl nedostatek, i když Lillyina matka Elisabeth vždycky sehnala z jakýchsi neznámých zdrojů mouku, cukr a další nezbytné produkty. V domě jejích tchánů ve Stuttgartu byl naproti tomu navzdory nouzi stůl pořád plný.

Stuttgart.

Lilly se zatmělo před očima. Země se s ní zhoupla, v uších jí začalo hučet…

Bylo pozdní dopoledne. Ranní mlha se rozpustila, lehký vítr provázel vlahý březnový den. Johann předjel zavřeným kočárem a Lilly se právě chystala usednout do měkkého polstrování z kůže, když se městem rozlehl pronikavý alarm.

Ostrý zvuk jí projel až do morku kostí. Podívala se z okna kočáru, nevěděla, co se děje.

„Rychle! To je nálet!“ Johann rozrazil dvířka kočáru. „Musíte zpátky domů, milostivá paní. Do sklepa!“

Krev jí ztuhla v žilách. Nebyla schopná se pohnout.

„Prosím, milostivá paní!“ naléhal Johann a podal jí ruku. Lilly se na něj nevěřícně podívala, zaznamenala, že se jen stěží ovládá. Cítila, jak ji jeho ruce vytahují z kočáru, slyšela, jak se jí natrhly šaty.

Na ulici se jí zatočila hlava.

Z dálky se ozýval neblahý hukot.

Johannovy prsty se jí zaryly do ramene. „Budou padat bomby! Běžte!“

Ta slova ji konečně probrala ze strnulosti. Jako loutka na neviditelných nitkách popošla pár kroků po chodníku. Nějaká žena do ní vrazila a s vytřeštěnýma očima se hnala dál, jindy poklidnou vilovou čtvrtí se rozléhal křik.

„Běžte!“ řval Johann.

Lilly popadla sukni, proběhla kovanou bránou a po schodech ke vstupnímu portálu vily. Hluboký, stejnoměrný hukot strojů zesílil, přehlušil jekot sirény a varovné výstřely, vzduch i země se třásly. Lilly se rozbrečela, zakryla si uši rukama, chtěla, aby to přestalo.

Když stíny letadel dopadly na štěrkovou cestu, otevřela domovní dveře. Edith, služebná, jí říkala něco, čemu nerozuměla, pak ji chytla za ruku a táhla za sebou do sklepa.

Místnost bez oken chabě osvětlovalo několik svíček. V přítmí Lilly rozeznala bledé tváře zdejšího služebnictva. Kolena se jí třásla.

„Kde je Johann?“ Hlas kuchařky They zněl nepřirozeně vysoko.

„Obstarává koně,“ odpověděla Edith.

„Doufejme, že to stihne dolů.“ Kuchařka pohlédla na Lilly. „Letecký poplach jsme tu už měli víckrát.“

„A doufejme, že nás to i tentokrát mine,“ dodala Edith. I jí vibroval hlas.

„Nechcete jít ke mně, milostivá paní?“ zeptala se Thea.

Lilly nebyla schopná ze sebe vydat hlásku. Jen mlčky přikývla a posadila se vedle kuchařky. Edith zavřela dveře. Pokojská, pradlena a kuchtička na protější lavici se držely za ruce.

Do strachem naplněného mlčení se o něco později ozvaly těžké kroky.

Johann vstoupil s němým kývnutím hlavy a posadil se na soudek s moštem.

Čekali, modlili se, doufali. Čas se nekonečně vlekl, nejistota narůstala z hodiny na hodinu.

Johann se nakonec zvedl a vyšel nahoru.

„Všude je klid,“ oznámil, když se krátce nato vrátil. „Vypadá to, že nás tentokrát ušetřili. Jdu do maštale. Vy počkejte ještě hodinku tady. Kvůli bezpečí.“

Až později během dne se dozvěděli o tom strašném neštěstí, které postihlo rodinu Reichleových…

Lilly se roztřásly ruce. Na hruď jí sedla olověná tíha. Nemohla dýchat. Panika jí pronikla celým tělem, vyvolala v ní smrtelnou úzkost. Do špiček prstů se jí dalo mravenčení, přestala cítit ruce, pak nohy. Na zádech jí vyrazil studený pot.

„Heleno!“ chtěla křičet, vyšel z ní ale jen nesrozumitelný sípot. Odkašlala si. „Heleno!“ vykřikla hlasitěji a sunula se ke schodům.

Musí ven, pryč z tohohle sklepa, ven na denní světlo. „Heleno!“

Dosáhla prvních schodů.

„Lilly?“ Helenin hlas přicházel z dálky, pouhý jeho zvuk jí ale vehnal slzy do očí.

„Heleno!“

Když ji uprostřed schodů sevřely sestřiny paže, propukla v nezadržitelný pláč.

„Proboha, Lilly! Co se stalo? Je tam dole někdo?“

„N… ne. Nemůžu dýchat.“

Ucítila na zápěstí Heleniny prsty. „Hrozně ti buší srdce!“

„Já… Tepe to všude.“

Helena ji podepřela. „Klid, Lilly. Uklidni se. Nedýchej tak rychle.“ Podržela jí ruku před nosem a ústy. „Dýchej sem. Pomalu. Nádech… a výdech. Tak. Nádech… a výdech.“

Heleniny pokyny pomohly. Lilly se pomalu zklidňoval tep, záhy ustoupilo i mravenčení. Položila sestře hlavu na rameno.

Helena ji pomalými pohyby hladila po zádech. „Už je to lepší?“

Lilly přikývla.

„Tak jdeme nahoru,“ rozhodla Helena a znovu ji přitiskla pevně k sobě. „Musíš něco sníst. Käthe dovařila bramborový guláš a právě kanduje fialkové květy. Až se trochu posilníš, povíš nám, co se stalo.“

3. KAPITOLA

Belgicko-nizozemská hranice u Antverp, Belgie,

v noci téhož dne, počátkem května 1918

Na válkou zbídačené Flandry se snesla tma a na pár hodin skryla před zraky světa bitevní pole, zákopy a bezútěšnost vylidněných vesnic a měst. Na obloze stál bledý srpek couvajícího měsíce. Jako by se ani věrný souputník země neodvažoval osvětlit tu ponurou scenerii. Jeho záře se ztrácela na cestě z nebeské klenby ke skupince lidí na úzké pěšině k nizozemské hranici.

Vyrazili krátce po západu slunce. Vedl je Felix Benthin. Dvěma mužům a dvěma ženám měl dnes pomoci dostat se bezpečně přes hranici z obsazené Belgie do neutrálního Nizozemska.

Procházeli močálem a hustým lesem. Postupovali opatrně, každý krok kladli s rozmyslem, dbali na to, aby způsobili co nejméně hluku. Všichni si byli vědomi, že jejich počínání může skončit fatálně.

Bylo dlouho po půlnoci, když dorazili k protáhlé mýtině. Felix naznačil, aby chvíli počkali, rozhrnul větve a vystoupil z houští. Krátce nato se v kuželu světla jeho kapesní svítilny objevila štíhlá, nepříliš vysoká postava, která se pár metrů před nimi oddělila od křoví a zamířila k nim. Stejně jako Felix měla na sobě oblečení z šedé pogumované látky a na zádech ruksak.

„Kampak po cestě?“ zeptal se muž chraplavým hlasem.

Felix se ohlásil smluveným heslem. „La Dame.“

„Čtyři?“

„Ano.“

Muž se s krátkým přikývnutím postavil do čela skupiny, vedl je přes mýtinu a pak dál, opět pod ochranu lesa. Nejnebezpečnější část pochodu měli ještě před sebou.

Felix překročil v posledních letech hranici mnohokrát, proto ho neudivilo, že se pohybují po zvláštní cikcak linii. Převaděč znal dobře tento úsek hranice, věděl, které části jsou méně střežené, na kterých místech se nacházejí reflektory a signální zařízení a kde patrolují němečtí pohraničníci.

Postupovali mlčky, pokud bylo třeba, dorozumívali se rukama. Felixovy smysly byly zostřené, vnímaly všechno, co se dálo kolem – šustění listí, zvuky noční zvěře, praskání větví, na které při vší opatrnosti tu a tam šlápli, zrychlený dech svých průvodců.

Objevily se první výstražné cedule. Oznamovaly, že se nacházejí v zakázané zóně. Nebezpečí houstlo. Každý krok mohl být jejich poslední. Tady se střílelo bez varování.

V úzké prohlubni převaděč zastavil skupinu a sundal si ruksak. Beze slova z něj vytáhl dvě gumové podložky a dvoje štípací kleště, podal jednu podložku a jedny kleště Felixovi a hodil si ruksak zpátky na záda. Z houští se ozvalo volání sýčka.

Ještě pár metrů a les se rozestoupil. Ve tmě se nejasně rýsovaly kůly, které v pravidelné řadě přetínaly cestu.

Byli tu.

Před nimi se tyčila hradba smrti, kterou německá armáda zřídila podél belgicko-nizozemské hranice mezi Cáchami a Knokke u Severního moře.

Teď muselo jít vše rychle. Felix shromáždil své svěřence do půlkruhu kolem sebe. „To zařízení tady má tři části,“ vysvětloval tiše. „První je varovný drát, pak elektrický a pak znovu varovný. Jakmile otevřeme průchod, půjdete v řadě za sebou. Nezastavujte se a na nic nesahejte! V elektrickém drátu je dva tisíce voltů, to nepřežije nikdo. Na druhé straně půjdu vpředu. Budete mě následovat těsně za sebou. Nesmíte se zastavit. Musíte pořád pokračovat.“

Kývl na převaděče.

Zatímco se skupina připravovala, nasadili Felix s převaděčem odizolované kleště. Soustředěně přestřihávali dráty a zajišťovali vlez gumovými podložkami. Bylo požehnáním, že se vědělo o izolačních vlastnostech tohoto materiálu.

Konečně Felix odložil kleště a dal oběma ženám pokyn, aby ho následovaly. Obratně se prosmýkli otvorem. Když převaděč pobídl muže, aby lezli za nimi, zaštěkal náhle v dálce pes.

Felix zpozorněl. „Rychleji!“

I belgický převaděč se rozhlédl kolem sebe a klidně ale s důrazem tlačil muže k průlezu. Sotva prošel poslední z nich, popadl kleště a gumové podložky a zmizel ve tmě.

„Honem, ať jsme pryč!“ zavelel tiše Felix. „Než sem dorazí hlídka, musíme být mimo dostřel.“

Spěchali dál.

Než je pohltil les, Felix se ještě jednou otočil. Smrtící zátarasy tam stály opuštěné. Měly být neprostupné, a přece si tu tisíce lidí našlo svou skulinu – agenti, uprchlíci, dezertéři, zranění vojáci, pašeráci. Dnem i nocí se z jedné země do druhé pašovaly potraviny, lidé a zprávy, nehledě na oběti, které to zaplatily životem. Nejen Felixovi bylo záhadou, proč se Němcům nepodařilo tuto čilou přeshraniční výměnu zastavit. Možná proto, že se tak dlouhá hranice nedala uhlídat. Možná proto, že ze zoufalství se rodila zvláštní odvaha. Zřejmě to bylo obojí.

4. KAPITOLA

Lindenhof,

následujícího dne

Hora prádla v žehlírně vedle kuchyně byla skoro tak vysoká jako Säntis, jehož vrchol se tyčil proti nebi na švýcarské straně jezera. Zdolat ho připadalo Lilly stejně namáhavé, jako zpracovat prádlo, které se před ní vršilo.

Lazaret dal mnohem víc práce než hotel. Denně se musely převlékat postele, vyměňovat noční košile a ručníky, spravovat spodní prádlo a prát obvazy. Nebralo to konce. Vůně čistého prádla jí ale připomněla dřívější doby, kdy letní hosté obývali útulné pokoje a nechávali se obsluhovat v dřevem obložené jídelně.

Roztřídila prádlo podle použití, položila navlhčenou cíchu na žehlicí stůl pokrytý několika dekami a uhladila ji. Na malých kamínkách měla připravenou žehličku s řeřavým uhlím.

Vzala těžký nástroj do ruky a začala žehlit. Už po pár minutách jí vyvstal pot na čele.

Žehlení bylo vyčerpávající, dnes jí ale ještě vězela v kostech ta včerejší příhoda ve sklepě. Pocit smrtelné úzkosti, která ji přepadla bez zjevné příčiny, ji natolik vyděsil, že se jí ráno opět vrátila nevolnost. Několikrát zvracela do nočníku.

Helena jí okamžitě nařídila klid na lůžku, ale Lilly přesto vstala a nachystala se do služby. Nechtěla zůstat sama v pokoji. Po krátkém dohadování jí Helena nakonec dovolila pomáhat s prádlem – do lazaretního sálu nesměla vkročit, pro případ, že by trpěla nakažlivou střevní chřipkou.

Horká žehlička přejížděla těžkopádně po zmačkaném povlaku, zanechávala na látce fascinující hladkou stopu a ve vzduchu vůni mýdla a dřevěného uhlí. U jednotvárné činnosti se Lilly rozběhly myšlenky. Viděla se v Arnově náruči, kterou si tak málo stačila užít. V lednu se poznali, v únoru měli svatbu, v březnu se vrátil na frontu…

Cvaknutí kliky ji vylekalo. Otočila se.

„To jsem já, milostivá paní.“ Ve dveřích stála Erna s další hromadou prádla. „To jsem teď sundala ze šňůry.“

„Děkuju, Erno.“ Lilly ukázala na kopec nevyžehlených prostěradel. „Dej to k těm ostatním.“

Erna složila náklad a náhle se zarazila.

Z kuchyně, oddělené jen úzkými dveřmi od provozních prostor, bylo slyšet klapání hrnců a dva ženské hlasy.

„To je paní Elisabeth.“

Lilly přikývla. „Zdá se, že právě přišla.“

„Radši se tam vrátím. I když mi slečna Helena řekla, že vám tu mám pomoct.“

„Ano, jen běž.“

Než se ale Erna dostala ke kuchyni, dveře se rozlétly. „Lilly!“

Lilly se nepříjemně sevřel žaludek, ačkoli už byla dospělá a vdaná. „Máti?“

„Co tu dělá pomocná kuchařka?“

„Já… už jdu, paní Lindnerová.“ Erna se prosmýkla kolem Elisabeth a zmizela v kuchyni.

„Tady nemá co pohledávat.“ Elisabeth zavřela dveře a obrátila se k dceři. „Už je ti líp?“

„Ano.“

„Jsi ještě nějaká bledá.“

„To… přejde.“

„Práce ti neuškodí, naopak.“ Elisabeth si zapřela ruce v bok a kriticky přehlédla vyžehlené prádlo. „A neodbývej to tak,“ poznamenala a ukázala na přeložený šev. „Když se fald jednou zažehlí, nedostaneš ho pryč. Nemůžeme kvůli tomu prát cíchu dvakrát. Dej si víc záležet.“ Elisabeth si zasunula uvolněný pramen předčasně zešedlých vlasů pod šátek.

Lilly se kousla do rtu, aby neodpověděla něco nevhodného. „Obstarala jsem cukr a mlíko,“ pokračovala Elisabeth a pohlédla na dceru. „A čerstvé máslo. Dokonce trochu masa a klobásek. Až zase bude nějaká oslava, tak víte, komu za to poděkovat.“

„Jistě,“ přikývla Lilly. „Bez tebe by ta bída tady byla mnohem horší.“

Elisabeth přejel po tváři nepatrný úsměv. „Aspoň někdo v tomhle domě to ocení.“ Vzápětí nasadila opět přísný výraz. Vztyčeným ukazovákem namířila na žehličku, kterou Lilly odložila na kamna. „Máš ji studenou. Dej tam nové uhlí, jinak nebudeš nikdy hotová.“

„Dobře, mami.“

„Budeš tady mít v příštích dnech spoustu práce, Lilly. Nenech se od Heleny zapřáhnout jinde, slyšíš? Když tu zůstane ležet prádlo, utopí se ten její lazaret ve špíně.“ Lilly postřehla nechuť, s jakou matka vyslovila poslední půlvětu. Popotáhla si zástěru. „Zůstanu tady.“

„Dobře. Odpoledne se přijdu podívat, jak jsi daleko.“ Matka na ni upřela pichlavý pohled. „Jo, mimochodem: Otec se po tobě ptal. Řekla jsem mu, že přes den nemáš čas.“ Vystrčila bradu a bez pozdravu opustila místnost.

Lilly se zhluboka nadechla a vydechla. Měla z matky strach a zároveň se stále znovu snažila získat si její přízeň. Ba co víc, zasloužit si ji. Většinou přitom narážela na neviditelnou zeď, kterou si Elisabeth kolem své vysoké, hubené figury vytvořila.

U jejích sester to bylo jiné. Katharina šla matce z cesty, Helena se k ní chovala rezervovaně. To mohlo souviset s tím, že na rozdíl od Lilly a Kathariny nebyla Helena Elisabetina vlastní dcera, a Elisabeth jí to také dávala patřičně najevo.

Lilly si povzdechla a vzala do ruky žehličku, aby rozžehlila domnělý záhyb. Studená rozhodně nebyla. Na výměnu uhlí bylo ještě dost času.

Večer téhož dne

Lilly byla k smrti unavená, když se vydala na cestu do otcovy pracovny. Přede dveřmi v prvním patře Lindenhofu se na okamžik zastavila, pak zaklepala a vešla dovnitř.

Otec seděl za psacím stolem a poznamenával cosi do obchodní knihy.

Setkání s otcem v jeho pracovně Lilly pokaždé zahřálo u srdce. Gustav Lindner byl nejen středobodem rodiny, ale snažil se, jak jen to šlo, vyvažovat matčinu nevlídnost. Bral své dcery vážně a vyslechl je vždycky, když se Elisabeth od nich odvracela. Od té doby, co se vrátil z války jako invalida a sám musel čelit útokům své ženy, se jeho pouto k dcerám ještě utužilo. Matka se jim naopak stále víc odcizovala.

Lilly počkala, až otec dokončí poznámky a vzhlédne od psaní. „Děkuju, že jsi přišla, dítě.“

Výraz jeho tváře Lilly znejistěl. „Co se děje, tati?“

Otec na chvilku zaváhal. „Musím ti tlumočit smutnou zprávu,“ promluvil posléze. „Tvůj tchán… to nezvládl.“

Lilly zavrtěla hlavou, nechtěla nic bližšího vědět, ale otec mluvil dál. Sledovala, jak se snaží být co možná nejohleduplnější, jeho slova ji přesto bodala jako ostré nože. Arnův otec, majitel továrny na mýdlo, je mrtev. Zemřel na těžká zranění, která utrpěl onoho strašlivého dne, kdy jejich továrnu bombardovali.

Pracovna jako by se rázem setměla, zatímco Lilly probíhaly před očima v rychlém sledu útržky vzpomínek. Poněkud staromódní, ale přesto elegantní zjev její tchyně. Gesta, jimiž dirigovala personál vily. Tiché tóny klavíru, když se stáhla do hudebního pokoje a přehrávala Beethovena. Její slzy, když se Arno vracel na frontu. Vzpřímená postava tchána v obleku a košili s tvrdým límcem. Jeho nakroucený šedivý knír, jehož konce se při mluvení třásly. Husté obočí pod vysokým, vráskami pokrytým čelem. Nespočet doutníků, jejichž kouř se převaloval v pracovně. Bystrý pohled, kterému nic neuniklo…

Arnova matka přišla o život pod zřícenými zdmi továrny. Teď tedy i otec.

„Chudák Arno,“ slyšela se Lilly říkat. „Musíme mu napsat.“ Měla pocit, že tu stojí mimo sebe sama.

„Ano, uvědom o tom svého muže, Lilly. To je teď nejdůležitější.“

Lilly přikývla.

„Předpokládám, že Arno je jediným dědicem svých rodičů?“ pokračoval otec.

„To je. Nemá žádné sourozence.“

Otec svraštil čelo. „Protože je teď na frontě, přecházejí některé povinnosti na nás.“

Lilly tušila, co tím chce naznačit. Zježily se jí chloupky na předloktí. „Arnův strýc Fritz se už o všechno postaral,“ namítla rychle. Bratr jejího tchána převzal okamžitě iniciativu, když se stalo to neštěstí. Lilly k tomu nepotřeboval a ona mu za to byla vděčná.

„Přestože se strýc momentálně o všechno stará… je na tobě, abys pečovala o dědictví svého muže,“ prohlásil otec klidně, ale rozhodně. „Tu odpovědnost jsi na sebe vzala svým sňatkem.“

Lilly se podlomila kolena. Dělalo se jí mdlo. „Já přece vůbec nevím, co si počít s tak velkým domem a rozbitou fabrikou, tati.“ Sepjala ruce.

Když se ale podívala na otce, bylo jí jasné, že to myslí vážně.

„Nemůžeš se schovávat tady u Bodamského jezera,“ pronesl soucitně, avšak nekompromisně. „Vím, že jsi prožila těžké chvíle. Ale nesmíš zavírat oči a nechat všechno na strýci svého muže.“

Lilly prudce zavrtěla hlavou. „Nemůžu se tam vrátit.“ To musí přece pochopit. Už jen pomyšlení na návrat do vily ji naplňovalo děsem. Cítila se v ní opuštěná a bezbranná. Co když zase přiletí letadla a shodí bomby? Bude muset taky umřít?

„Nemohu tě toho ušetřit,“ uzavřel Gustav Lindner rozhovor. „Musíš se vrátit do Stuttgartu a postarat se o svou budoucnost. A to co nejdřív.“

To nemůže být pravda. Lilly pro slzy neviděla na cestu. Je to pořád její otec? Ten, který se vždycky zastával svých dcer? Který neustále zdůrazňoval, že má na srdci jejich blaho? Který jim jako dobrá víla propašovával pod polštář penízky, když jim vypadl mléčný zub?

„Kam se ženeš, Lilly?“ Pod schody stála Katharina. „Potkala jsi strašidlo?“

Lilly se zarazila. „Já… já… ne…“

„Vždyť jsi úplně mimo!“ Katharina ji vzala pod paží. „Pojď, Käthe ti uvaří mlíko s medem.“

Lilly se nechala odvést do kuchyně a posadit za stůl.

„Ohřeješ jí trochu mlíka, Käthe?“ Katharina si sundala sesterský čepec. Světlé vlasy se jí rozhodily kolem hlavy. „A máš pro mě ještě něco k jídlu? Vím, že už je pozdě…“

„Ach, jaképak řeči.“ Käthe nalila mléko do měděného rendlíku a postavila ho na kamna. „Na jídlo není nikdy pozdě.“ Otevřela troubu a vyndala z ní kameninovou misku. „Ještě že jsem schovala něco od oběda.“

„Sýrové špecle!“ zvolala radostně Katharina. „Děkuju, Käthe!“

Posadila se vedle Lilly a objala ji kolem ramen. „Chceš mi vyprávět, co se stalo? Byla jsi za tátou?“

Lilly prudce vzlykla. „Chce, abych se vrátila do Stuttgartu.“

„Ach jé. Už brzy?“

„Znělo to tak.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Bylo slyšet jen klapání nádobí.

„Když se otec tak rozhodl,“ mínila Katharina, „má pro to zřejmě dobré důvody.“

„Copak to nechápeš?“ Lilly se narovnala tak zprudka, že Katharině odlétla ruka. „Arnovi rodiče jsou po smrti! Můj muž leží někde v zákopu, kdoví, jestli vůbec ještě žije! A co když přijde na Stuttgart další nálet? Kolik náletů může člověk přežít, Katharino? Neumím si představit, že se tam vrátím, je to… nesnesitelné…“

„Já ti rozumím, Lilly. Ale… jsi vdaná. Táta jistě chce, abys stála při svém muži a ukázala mu, že svůj slib bereš vážně. Právě proto, že nemůže být doma.“

„Ale bez Arna tam nevydržím. Chci být tady s vámi. U jezera. Doma a v bezpečí.“

„Slečna Lilly by se měla nejdřív zotavit,“ vmísila se Käthe a postavila před Lilly hrnek mléka. „Sama bude vědět nejlíp, kdy se může vrátit zpátky do Stuttgartu.“

Lilly už nedokázala zadržet slzy. Katharina vytáhla ze sukně sesterské uniformy kapesník a podala jí ho.

„Děkuju.“ Lilly si otřela oči.

„Život se někdy neptá, zda jsme připravení,“ poznamenala soucitně Katharina. „Musíš si trochu důvěřovat, Lilly.“

Než mohla Lilly odpovědět, vběhla do kuchyně Helena. „To je hezké, že jste tu všechny pohromadě!“ Usmála se na sestry a posadila se proti nim. „Katharino, tebe jsem v posledních dnech vůbec neviděla. Měli jste tolik práce v nemocnici?“

„Nebere to konce,“ přitakala Katharina. „Sotva jednoho pacienta propustí nebo přeloží k vám, přijdou na jeho místo tři další.“

Lilly si až teď všimla, jak je sestra vyčerpaná. Jak zhubla. A jak jí zvážněla tvář. A to je jí teprve sedmnáct.

Náhle ji přepadlo špatné svědomí. Katharina a Helena se každý den staví čelem ke svým povinnostem. Ani jedna z nich by neváhala vyhovět otcovu požadavku.

Vysmrkala se.

Strhla tím na sebe Heleninu pozornost. „Je ti něco? Vypadáš, jako bys brečela!“

„Já… no…“ Lilly náhle nevěděla, jak vysvětlit svou zoufalost.

„Otec chce, aby se vrátila do Stuttgartu,“ odpověděla za ni Katharina.

„A ty myslíš, že to nezvládneš?“

„Teď ještě ne,“ odpověděla Lilly hluše.

Helena se natáhla přes stůl a uchopila ji za ruku. „Slyšela jsem, že Arnův otec zemřel. Je mi to moc líto.“

„Já rozumím tomu, co má táta na mysli,“ prohlásila Katharina. „Ve Stuttgartu zůstala bezprizorní vila. A pak ještě ta továrna…“

„Ale o všechno se stará Arnův strýc.“ Lilly objala oběma rukama teplý hrnek. Jemná vůně medu měla v sobě cosi konejšivého. „A já… se v ničem z toho nevyznám.“

„Možná mu otec úplně nedůvěřuje,“ dohadovala se Helena.

„Strýček Fritz je moc hodný.“ Lilly se napila mléka. „On… já myslím, že ví přesně, co dělá.“

„To je možné,“ opáčila Helena. „Ale ty jsi budoucnost Arnovy rodiny.“

Lilly zavřela oči a lehce zavrtěla hlavou.

„Je toho moc najednou,“ slyšela mluvit dál Helenu. „Ty tvé nevolnosti, bušení srdce, to není samo od sebe. Kromě toho jsem si jistá, že ani pro tátu není lehké posílat tě zpátky.“

Lilly otevřela oči a postavila hrnek na stůl. „On… mluvil se mnou hrozně stroze.“

„Třeba jsi to vnímala hůř, než to myslel,“ namítla Helena. „A stejně jako Katharina chápu jeho pohnutky.“

„Ne.“ Lilly cítila, jak má unavený hlas. „Nic nechápete. Mě nechápete. Neslyšely jste to děsivé dunění a ty výbuchy. Neseděly jste hodiny ve sklepě, aniž byste tušily, jestli ještě vůbec někdy uvidíte denní světlo.“

Helena vstala, sedla si blíž k Lilly a položila jí ruku kolem ramen. „Vím, že jsi silnější, než sama tušíš. Zvládneš to, uvidíš.“

„Musím vás přerušit, děvčata.“ Käthe přistoupila ke stolu, podala Katharině velký talíř špeclí a Heleně hrnek obilné kávy. Pak se každé ze sester podívala do očí. „Držte spolu, tak jak jste to dělaly vždycky. Potom bude všechno snazší.“

„Máš pravdu, Käthe.“ Katharina si odhrnula pramen vlasů za ucho a pohlédla povzbudivě na Lilly. „Společně promyslíme, co tě ve Stuttgartu čeká a co bys měla podniknout. Až budeš mít plán, nebudeš se cítit tak ztracená.“

„Snad…,“ připustila váhavě Lilly. „Ale možná… bychom mohly ještě jednou promluvit s otcem?“

„To uděláme,“ ujistila ji Helena.

„A ještě něco,“ dodala Katharina. „Příští týden jedeme s pacienty na výlet do muzea Rosgarten v Kostnici. To by tě mohlo trochu rozptýlit. Měla bys chuť jet s námi?“

5. KAPITOLA

Rotterdam,

v tutéž dobu

Poté co Felix se svou skupinou zdárně překonali Dráty smrti a v bezpečné vzdálenosti si dopřáli krátký oddech, absolvovali ještě dvě hodiny ostrého pochodu do Roosendaalu. Tady, na okraji prvního většího města na holandském území, se jejich cesty rozdělily. Oba muži pokračovali do Velké Británie, na jednu z žen čekal snoubenec.

Po Felixově boku zůstala jen Florence, francouzská špionka, s níž tu a tam spolupracoval. Oba dodávali informace z Francie a Belgie do Secret Service Bureau v Rotterdamu. Tam se sbíhaly nitky nejen protiněmeckých aktivit britské a francouzské tajné služby, ale také četných odbojových skupin na obsazených územích.

Table of Contents

PROLOG

1. DÍL

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

2. DÍL

3. DÍL

4. DÍL