Přeložila Alžběta Lexová

Copyright © 2018 by Danielle L. Jensen

Copyright Map © 2018 by Damien Mammoliti

ISBN 978-80-242-9533-6

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

Bonusové kapitoly

SVATBA AHNNA

DOPADENÍ JOR

Věnováno Spencerovi

1

LARA

Lara se opřela lokty o nízkou pískovcovou zídku a zadívala se ke vzdálenému pohoří, za jehož vrcholky právě zapadalo zářivé slunce. Mezi ní a horami se rozkládala jen vyprahlá pustina, písečné duny, škorpioni a pár ještěrek. Bez dobrého velblouda, dostatečných zásob a řádné dávky štěstí by poušť člověk překročil jen stěží.

Lara měla nejednou chuť to zkusit.

Tichem se rozlehlo dunění gongu. Posledních patnáct let ji ten zvuk volal k večeři každý den, ale dnes ji rozechvěl jako válečné bubny. Zhluboka se nadechla, aby se zklidnila. Potom se otočila a vykročila přes cvičiště směrem k vysokým palmám. Kolem nohou jí šustily růžové sukně. Na večeři mířilo i jedenáct Lařiných nevlastních sester. Každá v podobně honosné róbě, jen v jiných barvách, jež pro ně vybíraly jejich mistryně estetiky.

Sama růžovou nesnášela, ale její názor nikoho nezajímal.

Po patnácti letech života v ústranní je se sestrami čekal poslední společný večer a mistr meditace jim uložil, aby hodinu před jídlem strávily o samotě na svém oblíbeném místě a přemítaly o všem, co se tu naučily, a o tom, jak nabyté vědomosti zúročí.

Tedy přinejmenším jedna z nich je zúročí.

Slabounký vánek donesl k Laře vůni oázy. Ovoce, zeleň, vařené maso a především voda. Drahocenná, vzácná voda. Areál se nacházel na jednom z mála pramenů v Rudé poušti, daleko od tras karavan. Odlehlý. Utajený.

Přesně jak to měl jejich otec, král Maridriny, rád. A z toho, co se o něm doslechla, si potrpěl na to, aby bylo vždycky po jeho. Ať tak, či onak.

Zastavila se na okraji cvičiště, zlehka si otřela chodila o holeně, aby z nich smetla písek, a pak si nazula křehké sandálky na vysokém podpatku. Ani na vteřinku nezakolísala, stála stejně sebejistě, jako by na sobě měla těžké bojové holínky.

Cvak, cvak, cvak. Zvuk podpatků na mozaikové dlažbě kopíroval splašený tlukot jejího srdce. Přešla krátký most a náhle přes zurčení vody zaslechla smyčce. Otec s sebou přivezl i hudební doprovod.

Lara pochybovala, že muzikanty čeká i zpáteční cesta.

Po páteři jí stekla kapička potu. Popruh pouzdra s dýkou na vnitřní straně stehna měla už úplně zvlhlý. Dnes večer neumřeš, prozpěvovala si v duchu. Dnes ne.

Se sestrami se shromáždily uprostřed oázy, na nádvoří lemovaném potůčkem, který přecházel v ostrůvek zeleně. Kráčely k obrovskému stolu s hedvábným ubrusem. Deska se téměř prohýbala pod vahou stříbra určeného k více než dvanácti chodům. Za třinácti židlemi stáli sloužící, všichni němí, a hleděli upřeně do země. Když k nim dívky došly, odsunuli jim sluhové židle. Lara se na tu svou ani nepodívala. Věděla, že tam leží růžová poduška.

Žádná ze sester nepromluvila.

Lara pod stolem ucítila dotek ruky. Kratičce zalétla očima doleva, střetla se pohledem se Sarhinou, a pak zase rychle sklopila zrak do talíře. Všechny byly princezny, všechny dvacetileté, každá z nich byla dcerou jiné z králových manželek. Král je nechal převézt do tohoto tajného střediska, aby podstoupily výcvik, jaký žádná z maridrinských dívek nikdy neabsolvovala. A tento výcvik byl nyní u konce.

Lara cítila, jak se jí svírá žaludek. Sarhina jí byla ze všech sester nejbližší a její dlaň byla na dotek chladná a o poznání sušší než Lařina. Rychle sestřinu ruku pustila.

Gong zaduněl znovu. Hudebníci utichli a dívky vstaly. Vteřinu nato dorazil jejich otec. Stříbrné vlasy se mu leskly ve světle lamp, a zatímco se k nim po pěšince blížil, prohlížel si je azurově modrýma očima, které po něm všechny podědily. Laře po stehnech stékaly stroužky potu, přesto ji výcvik ponoukal vnímat každičký detail. Indigový odstín otcova kabátce. Ošoupanou kůži holínek. Meč u pasu. A když se natočil, aby obešel stůl, všimla si i nepatrného obrysu ostří na jeho zádech.

Dívky počkaly, dokud se neposadil, a teprve potom ho bezhlesně napodobily.

„Dcery.“ Silas Veliant, král Maridriny, se s úsměvem opřel a zalétl pohledem ke svému ochutnavači. Muž přikývl a král se natáhl pro pohár s vínem a pořádně si přihnul. Princezny se napily také, ačkoli Lara chuť šarlatového nápoje jen stěží vnímala.

„Jste můj nejcennější majetek,“ spustil král a mávl rukou s pohárem kolem celého stolu. „Z dvaceti dívek, co jsem sem poslal, jste přežily jen vy. A nejen to. Vedly jste si skvěle, a to při výcviku, který by byl tvrdou zkouškou i pro ty nejlepší muže. A vy nejste muži.“

Jen díky onomu výcviku Lara v tu chvíli nepřimhouřila vztekle oči. Nedala na sobě znát vůbec nic.

„Nechal jsem vás sem zavolat, abych z vás vybral tu nejlepší. Tu, jež se stane mou dýkou ve tmě. Královnou Ithicany.“ Čišelo z něj zhruba tolik soucitu a pochopení jako ze štírů v poušti. „Jedna z vás dostane za úkol rozložit obranu Ithicany zevnitř a navrátit Maridrině její bývalou slávu.“

Lara přikývla, stejně jako její sestry. Ve vzduchu viselo očekávání. Ne pokud šlo o otcovo rozhodnutí. To totiž padlo už před několika dny. Marylyn seděla na opačné straně stolu, zlaté vlasy spletené do složité koruny, s níž ladily její zlatavé šaty. Marylyn byla jasnou volbou – chytrá, elegantní, krásná jako úsvit… a svůdná jako soumrak.

Ne, ono očekávání se týkalo jejich budoucnosti. Nevěstu pro korunního prince – nyní krále Ithicany – už otec vybral. Teď zbývalo jen rozhodnout, co bude se všemi ostatními. V žilách jim kolovala královská krev a to jim dodávalo určitou cenu.

Všechny sestry, včetně Marylyn, se poslední dva večery scházely a usazené na polštářích probíraly, jaký asi bude jejich osud. Za kterého z otcových vezírů se provdají. Do kterého z království je vyšlou jako nevěsty. Na konkrétním muži ani zemi žádné z nich nezáleželo. Toužily jen po tom dostat se konečně odsud a získat svobodu.

Lara se oba večery držela stranou. Do diskuse se nezapojovala a namísto toho sestry pozorovala. Zapisovala si do paměti jejich úsměvy a oči. Vzpomínala na to, jak s každou z nich bojovala a jak je stejně často objímala. Jak je měla ráda. Jak se i v dospělosti držely pohromadě jako smečka štěňat bez matky.

Lara totiž věděla něco, co ony ne. Otec měl v úmyslu odsud odvést jen jednu z nich – budoucí královnu Ithicany.

Sluha před ni položil talíř se salátem zdobeným sýrem a ovocem a Lara se mechanicky pustila do jídla. Budeš žít, budeš žít, budeš žít, opakovala si v duchu.

„Ithicana už od nepaměti drží pod palcem veškerý obchod a svévolně rozhoduje o osudu ostatních království, jako by byla nějaké temné božstvo,“ pokračoval otec a prohlížel si dívky bystrýma očima. „Můj otec, jeho otec i jeho otec se všichni pokoušeli Království mostu zničit. Nájemnými zabijáky, válkou, blokádami, vším, co se jim nabízelo. Ale žádného z nich nenapadlo vyslat ženu.“

Prohnaně se ušklíbl. „Maridrinské ženy jsou křehké. Slabé. Hodí se jen na vedení domácnosti a výchovu dětí. Vyjma vás dvanácti.“

Lara ani nemrkla. Její sestry zrovna tak. Na vteřinku ji napadlo, jestli si otec vůbec uvědomuje, že má teď každá z nich chuť ho za tu urážku probodnout… a že by to každá z nich hravě dokázala.

„Před patnácti lety,“ navázal král, „si král Ithicany vyžádal nevěstu pro svého syna a dědice. Jako splátku. Platbu.“ Ohrnul rty. „Ten parchant je rok po smrti a jeho synáček se přihlásil o svá práva. A Maridrina je připravená.“ Zalétl pohledem k Marylyn a pak se zadíval na služebnictvo, které odklízelo talíře po salátu.

Lara si v houstnoucích stínech postupujícího večera všimla pohybu. Cítila přítomnost hordy vojáků, co s sebou otec přivezl. Služebnictvo se vrátilo s polévkou. Z misek stoupala pára a vůně skořice a pórku.

„Chamtivost Ithicany, nadutost a opovržení, jež vůči vám cítí, budou její zhoubou.“

Lara odhlédla od otce a zadívala se do tváří sester. Nemohl je nechat žít. Jejich výcvik a skutečnost, že znají jeho plány, znamenaly pro všechny – vyjma jeho vyvolené – rozsudek smrti. Tahle večeře bude jejich poslední.

Sluhové před ně položili polévku. Dívky počkaly, dokud otcův ochutnavač nepolkl jedno sousto a nepřikývl, a pak zvedly lžíce a poslušně se pustily do jídla.

Lara udělala totéž.

Otec svou favoritku vybral na základě inteligence a krásy. Zvolil tu, které se nejvíce dařilo v boji a strategii. Tu, která prokázala největší nadání v ložnici. Myslel si, že tohle jsou ty nejdůležitější rysy. Na jeden však zapomněl.

Sarhina vedle ní strnula.

Mrzí mě to, omluvila se Lara v duchu sestrám.

A pak Sarhinino tělo zachvátila křeč.

Kéž všechny najdete svobodu, kterou si tolik zasloužíte.

Sarhinina lžička přelétla na druhou stranu stolu, ale ostatní dívky si toho ani nevšimly. Bylo jim to jedno. Všechny se totiž dusily, kroutily a s pěnou u pusy lapaly po dechu. Jedna po druhé padaly na stůl nebo pod něj. A pak se rozhostilo ticho.

Lara odložila lžíci vedle prázdné misky a zadívala se na Marylyn, která se zhroutila tváří do jídla. Lara vstala, obešla stůl, zvedla sestře hlavu z misky, něžně ji očistila a pak ji položila na stůl. Teprve potom se otočila k otci. Stál celý pobledlý s napůl taseným mečem. Vojáci číhající okolo se přiřítili ke stolu a zkrotili panikařící služebnictvo. Všichni do jednoho třeštili na Laru oči.

„Vybral sis špatně, otče,“ oznámila mu s hrdě vztyčenou hlavou. Nechala se pohltit temnou, chamtivou a sobeckou částí svého já a nehnutě opětovala králův pohled. „Já se stanu příští královnou Ithicany. A srazím Království mostu na kolena.“

2

LARA

Lara věděla, co bude následovat, přesto se jí zdálo, že se to seběhlo hrozně rychle. I tak se jí každý sebenepatrnější detail už navždy vypálil do paměti. Otec prudce zarazil meč zpátky do pochvy a přitiskl dva prsty ke krční tepně jedné z dívek. Lara ho nevzrušeně pozorovala. Po chvilce kývl na vojáky postávající kolem.

Muži, kteří měli za úkol zlikvidovat Laru a její sestry, se namísto toho obrátili proti sloužícím s vyříznutými jazyky. Ti se s němými výkřiky vyděšeně snažili masakru uniknout. Marně. Vojáci pobili hudebníky, kuchaře v odlehlých kuchyních i služky, které právě převlékaly postele, v nichž už nikdy nikdo spát nebude. Brzy zůstal naživu jen král a jeho věrná družina s rukama od krve.

Lara celou dobu nečinně přihlížela. Pouze vědomí, že je králova poslední dcera – poslední kůň, na něhož může vsadit –, jí bránilo v tom, aby se z těch jatek probojovala a uprchla do pouště.

Mezi palmami se objevil Erik, mistr šermu. I jeho ostří se zlověstně lesklo. Přejel pohledem Laru a bezvládná těla jejích sester a věnoval jí posmutnělý úsměv. „Nepřekvapuje mě, že vidím zrovna tebe, švábíku.“

Tuhle přezdívku si vysloužila hned po příjezdu, když se sem jako pětiletá doplahočila. Její karavanu stihla cestou prudká písečná bouře a Lara jen tak tak přežila. „Šváb přežije všechno,“ řekl jí tehdy Erik. „Přežije oheň i mráz. Stejně jako ty.“

Možná byla nezničitelná jako šváb, ale za svůj život v tuhle chvíli vděčila právě Erikovi. Předevčírem ji poslal večer na cvičiště, jako trest za jakýsi malicherný přestupek, a právě tam Lara zaslechla otcovy muže, jak se baví o tom, co ji i její sestry čeká. A Erik to rozebíral s nimi.

Nyní ho upřeně sledovala. Byl jí otcem mnohem víc než stříbrovlasý monarcha po její pravici, přesto na jeho poznámku nereagovala, dokonce ani neopětovala jeho úsměv.

„Hotovo?“ zeptal se král.

Erik přikývl. „Všichni byli umlčeni, Vaše Veličenstvo. Vyjma mě.“ Zalétl pohledem ke stínům za lampami na stole. „A pak zbývá ještě tady Straka.“

Ze stínů vystoupil mistr intrik, hubený muž, který měl průběh večera na svědomí. Lara si ho chladně změřila.

„Ta dívka odvedla většinu špinavé práce za vás,“ prohlásil Straka nosovým hlasem, který odjakživa nesnášela.

„Lara měla být vaše první volba,“ dodal Erik dokonale neutrálním tónem. Sklíčeně se zadíval do tváře každé z padlých dívek a pak se otočil zpět k Laře.

Nejradši by sáhla po své dýce. Jak se opovažuje po nich truchlit, když neudělal nic, aby je zachránil? Tisíce hodin výcviku jí však našeptávaly, aby nehnula ani brvou. Erik se králi poklonil. „Za Maridrinu.“ A pak vytáhl nůž a podřízl si krk.

Lara zatnula zuby. Žaludek plný stejného jedu, který podala sestrám, udělal kotrmelec a hrozilo, že z něj co nevidět vyletí celá večeře. Přesto se neodvrátila a přinutila se sledovat, jak se Erik hroutí k zemi a z rány na krku mu tepenně stříká krev, dokud ji jeho srdce nepřestalo pumpovat.

Straka vystoupil ze stínu a obešel rozšiřující se louži krve. „Taková teatrálnost.“

Straka pochopitelně nebylo jeho pravé jméno. Jmenoval se Serin a ze všech mužů a žen, kteří Laru a její sestry během těch let cvičili, byl on jediný, kdo z areálu mohl dle libosti odcházet, protože měl na starosti královu rozsáhlou síť špehů a spiknutí.

„Byl to dobrý muž. Věrný poddaný.“ V otcově hlasu se neukrývala ani jiskřička pohnutí, až si Lara říkala, jestli svá slova vůbec myslí vážně, nebo to řekl jen kvůli přihlížejícím vojákům. I ta nejzapálenější oddanost má totiž své hranice a její otec nebyl hloupý.

Straka přesunul přimhouřený pohled na ni. „Jak jistě víte, Veličenstvo, Lara nebyla mou první volbou. Ve všech předmětech dosahovala průměrných, či spíše podprůměrných výsledků, s jedinou výjimkou, a tou byl boj. Má prudkou povahu a často se nechá unést emocemi. Marylyn,“ ukázal na tělo její sestry, „se pro ten úkol hodila víc. Byla chytrá a krásná. A uměla se dokonale ovládat, což v posledních dnech jasně prokázala.“ Znechuceně si odfrkl.

To všechno byla pravda, přesto Marylyn jako člověka nevystihl. Laru zaplavily nevyžádané vzpomínky. Jak sestra důsledně pečovala o zatoulané kotě, z něhož vyrostla ta nejtlustší kočka v areálu. Jak mlčky sestrám naslouchala a poradila jim s každým problémem. Nebo jak v dětství pojmenovala všechny sluhy, protože jí přišlo kruté, aby byli bezejmenní. A pak se sestřin obraz vytratil a zůstalo jen nehybné tělo ležící na stole, se zlatými vlasy slepenými zasychající polévkou.

„Sestra byla příliš laskavá.“ Lara se otočila k otci a zpříma se mu postavila. Srdce jí klopýtlo, ale nedala na sobě nic znát. „Budoucí královna Ithicany musí jejího vládce svést. Musí působit bezelstně a upřímně. Musí si získat královu důvěru a současně využít své pozice, aby odhalila všechny slabiny říše a ve správnou chvíli udeřila. Marylyn na to nebyla dost silná.“

Otec ji bez mrkání sledoval a po chvíli téměř nepostřehnutelně přikývl. „A ty jsi?“

„Ano.“ V uších jí hučela krev a kůži měla zvlhlou potem.

„Mýlíš se jen zřídka, Serine,“ prohlásil otec. „V tomto případě se však domnívám, že ses chyby dopustil. Naštěstí ji osud napravil.“

Mistr intrik strnul, jako by si teprve teď uvědomil, že je v sázce možná i jeho život. „Máte pravdu, Veličenstvo. Lara má podle všeho vlastnosti, které jsem při výcviku nezvážil.“

„Má tu nejdůležitější vlastnost ze všech – chladnokrevnost.“ Král si ji ještě chviličku prohlížel a pak se otočil ke Strakovi. „Připrav karavanu. Ještě dnes vyrazíme do Ithicany.“ A pak se na Laru usmál, jako by byla jeho největší poklad. „Je načase, aby se má dcera setkala se svým budoucím chotěm.“

3

LARA

Při jejich odjezdu už stoupaly k nebi vysoké plameny. Lara se odvážila ohlédnout jen jednou. Byl to její domov a zároveň jediný důkaz o spiknutí, které král plánoval dlouhých patnáct let. Proto nyní krví zbrocené podlahy a zdi pomaličku stravoval požár, před nímž bylo v bezpečí jen samotné srdce oázy, plácek se stolem, kde se konala večeře. K tomu se plameny přes potok nemohly dostat.

I tak se musela Lara přemáhat, aby na sobě nedala nic znát a nechala spící sestry v tom ohnivém pekle. Ležely tam zhroucené na stole, bezbranné a v bezvědomí, dokud z nich nevyprchají účinky narkotika, které jim podala. Už teď se jejich tep zpomalený jedem nepochybně pomaličku znovu zrychloval, a kdyby si je někdo prohlédl zblízka, všiml by si, že dýchají. Kdyby Lara na místě otálela a snažila se jim zajistit bezpečí, jen by se prozradila a veškeré její snahy by přišly vniveč.

„Nepalte je. Nechte je tu mrchožroutům,“ řekla otci a se staženým žaludkem čekala na jeho verdikt. Krále naštěstí onen morbidní požadavek jen pobavil a vyhověl jí, a tak zůstaly dívky ležet na stole za hradbou těl mrtvých sluhů.

A tohle bude to první, co sestry po probuzení uvidí: oheň a smrt. Otec musel uvěřit, že jsou po smrti. Jedině tak měly šanci na budoucnost. Lara se chopí svého úkolu, zatímco sestry si budou moct zvolit život podle svého. Všechno to vysvětlila ve vzkazu, který tajně strčila Sarhině do kapsy, zatímco otec rozkazoval vojákům, aby prohledali areál a pobili zbývající přeživší. Na světě nesměl zůstat nikdo, kdo by mohl byť jen hlesnout o spiknutí proti Ithicaně.

Jejich pouť přes Rudou poušť bude plná nástrah a nebezpečí. Přesto Lara nepochybovala, že poslouchat Strakovo neutuchající řečnění bude horší. Na Lařinu klisnu naložili Marylyninu výbavu a Laře nezbývalo než cestovat v sedle za mistrem intrik.

„Od této chvíle se musíš chovat jako dokonalá maridrinská dáma,“ poučoval ji. Jeho hlas jí lezl na nervy. „A musíš se tak chovat přede všemi, dokonce i před těmi, jimž Jeho Veličenstvo důvěřuje.“ Významně se zadíval na otcovy stráže, které s navyklou lehkostí utvářely karavanu.

Nikdo jí nevěnoval jediný pohled.

Nevěděli, co je zač. K čemu byla vycvičena. Měli za to, že je pouze naplněním smlouvy s nepřátelskou zemí. A nyní navrch věděli (nebo si to přinejmenším mysleli), že chladnokrevně zavraždila své sestry. Což Laru nutilo k zamyšlení, jak dlouho je asi její otec nechá naživu.

„Jak jsi to udělala?“

Strakova otázka ji vytrhla ze zadumání. Byli na cestě už několik hodin, a přestože jí Straka nemohl vidět do tváře, nenápadně si přitáhla hedvábný šál blíž k obličeji. „Jed,“ opáčila s nádechem kyselosti.

Straka si odfrkl. „Jsme to ale smělí, když si teď myslíme, že jsme nedotknutelní.“

Do zad se jí opíralo vycházející slunce. Olízla si suché rty a vklouzla do jezírka klidu, jak ji to naučil mistr meditace, když jí vysvětloval, jak se má při strategizování vnitřně zklidnit. „Otrávila jsem lžíce.“

„Jak? Vždyť jsi nevěděla, kde budeš sedět.“

„Otrávila jsem všechny, vyjma té v čele stolu.“

Straka mlčel.

„Už několik let beru malé dávky různých jedů, abych se proti nim obrnila,“ pokračovala Lara. I tak se při první možné příležitosti vyzvracela, a to hned několikrát, dokud neměla úplně prázdný žaludek. A pak si vzala protijed. Z požitého narkotika tak byla naštěstí jen lehce malátná.

Mistrovo hubené tělo před ní strnulo. „Co kdyby došlo k nějaké změně? Mohla jsi zavraždit krále.“

„Očividně to považovala za přijatelné riziko.“

Otec se k nim přiblížil zezadu. Lara s nakloněnou hlavou poslouchala cinkot rolniček na uzdě jeho koně, dokud se neobjevil v jejím zorném poli. Jeho kůň byl ověšený stříbrem, ne cínem jako koně stráží.

„Domyslela sis, že se dívek, které nebudu potřebovat, zbavím,“ konstatoval. „Mohla jsi je varovat, nebo se pokusit o útěk, ale tys je namísto toho zabila a zaujala vůdčí roli. Proč?“

Protože kdyby se dívky pokusily z areálu probojovat, strávily by celý život na útěku. Předstíraná smrt byla jedinou cestou ven. „Možná jsem strávila celý život v ústranní, otče, ale učitelé, které jsi vybral, mě vycvičili dobře. Vím, jak náš lid trpí kvůli nadvládě Ithicany nad obchodem. Náš nepřítel musí být poražen a já jsem jediná, kdo to dokáže.“

„Zabila jsi sestry pro dobro říše?“ prohodil král pobaveně.

Lara se nevesele uchechtla. „To sotva. Zabila jsem je, protože jsem chtěla žít.“

„Riskovala jsi králův život, aby sis zachránila vlastní kůži?“ Serin se k ní otočil v sedle. V obličeji byl úplně zelený. Patřil k jejím učitelům, takže by ho král mohl klidně vinit ze všeho, co udělala. A její otec byl svou nelítostností pověstný.

Král Maridriny se však jen zasmál. „Riskovala a vyhrála.“ Naklonil se k ní, shrnul jí šál z obličeje a chytil ji za bradu. „Král Aren nemá ani ponětí, co se na něj chystá. Černá vdova v jeho loži.“

Aren, král Ithicany. Aren, její budoucí manžel.

Lara jen matně vnímala, že otec rozkázal strážím rozbít tábor. V pouštním horku bylo lepší přes den spát a cestovat v noci.

Jeden z vojáků ji sundal ze sedla Serinova velblouda. Usadila se na dece, a zatímco muži připravovali tábor, ona zvažovala, co ji čeká. Lara věděla o Ithicaně totéž co většina Maridrinců. Nebo možná o něco víc. Ithicana byla královstvím zahaleným stejnou měrou mlhou i tajemstvím. Seskupení ostrůvků mezi dvěma kontinenty, které chránilo Rozbouřené moře i zrádné pasti ve vlnách nastražené samotnými Ithicaňany. Zdrojem jejich největší moci však byl most rozpínající se mezi jednotlivými ostrůvky. Jediný způsob, jak se deset měsíců v roce dostat z jednoho kontinentu na druhý. A Ithicana této významné obchodní trasy využívala plně ke svému prospěchu. Odírala okolní království do krve a spoléhala se na to, že budou ochotná zaplatit za bezpečný průchod jakoukoli cenu.

Lara si všimla, že její stan už stojí. Počkala, dokud vojáci nenanosili dovnitř její tašky, a pak vklouzla do vítaného stínu. Na jazyku ji svrběla slova díků, ale raději je polkla.

Sotva si stačila sundat šál, když se plachta odhrnula a do stanu vešel otec v Serinově doprovodu. „Musím tě ihned začít učit domluvenou šifru,“ spustil mistr intrik. Počkal, dokud se král pohodlně neusadil, a pak přistoupil k Laře. „Vytvořila ji Marylyn a troufám si tvrdit, že bude velmi obtížné tě ji naučit v tak krátkém čase.“

„Marylyn je mrtvá,“ odvětila Lara, lokla si vlažné vody z polní lahve a pečlivě zašroubovala víčko.

„To mi nemusíš připomínat,“ odsekl Serin.

Lara mu věnovala úsměv plný sebejistoty, kterou necítila. „Jakmile se smíříš s tím, že jsem z tvých žaček zůstala už jen já, nebudu ti muset osvěžovat paměť.“

„Začněte,“ přikázal jim otec a pak zavřel oči. Byl ve stanu jen jako gardedáma.

Serin jí začal vysvětlovat smluvenou šifru. Musela si ji zapamatovat, protože si s sebou nesměla do Ithicany vzít žádné poznámky. Existovala možnost, že ji nikdy nepoužije, neboť prospěšnost takové šifry zcela závisela na tom, jestli král Ithicany Laře milostivě dovolí si s rodinou dopisovat. A z toho, co o něm slyšela, nepatřila laskavost k jeho nejsilnějším stránkám.

„Jak víš, Ithicaňané jsou přeborníci v luštění šifer a všechno, co napíšeš projde důkladným zkoumáním. Dost možná se jim podaří odhalit i tenhle kód.“

Lara zvedla ruku a začala odpočítávat na prstech. „Mám se připravit na to, že budu od všech zcela odříznutá, jak od Ithicaňanů, tak od okolního světa. Možná mi dovolí si s vámi dopisovat a možná taky ne. A pokud ano, nejspíš se jim podaří rozluštit naši šifru. Nemáte tam žádnou spojku, které bych mohla zprávu předat, ani ji nemůžu poslat po nikom z místních, protože se vám ještě žádného z nich nepodařilo přetáhnout na naši stranu.“ Sevřela ruku v pěst. „Napadá mě jediný způsob, jak vám zprávy předávat, a to uprchnout. Což by ale současně zničilo mé krytí.“

„Kdyby to bylo snadné, už dávno by se nám to podařilo.“ Serin vytáhl z brašny těžký kus pergamenu. „S okolním světem je v kontaktu pouze jeden Ithicaňan, a to král Aren osobně.“

Pergamen byl na okrajích pozlacený a ověšený pečetí s obrázkem mostu. Znak Ithicany. Lara přejela pohledem úhledné písmo. Král se v listu dožadoval toho, aby k němu byla v souladu s patnáct let starou úmluvou dopravena princezna, a zároveň vyjadřoval ochotu vyjednat mezi královstvími novou obchodní dohodu. „Chcete, abych ukrývala vzkazy v jeho dopisech?“

Serin přikývl a podal jí nádobku s průhlednou tekutinou. Neviditelný inkoust. „Budeme se ho snažit pobízet k častější komunikaci, abychom ti vytvořili příležitost, ale není to zrovna plodný pisatel. A právě proto bychom se měli vrátit ke studiu Marylyniny šifry.“

Byla to únavná lekce a Laře se už klížily oči. Jen s vypětím všech sil si úlevně neoodychla, když Serin konečně ze stanu odešel.

Otec vstal a zívl si.

„Můžu se na něco zeptat, Veličenstvo?“ zadržela ho.

Král přikývl a Lara si navlhčila rty. „Viděl jste ho? Nového krále Ithicany?“

„Nikdo ho neviděl. Při setkáních s cizinci nosí Ithicaňané vždycky helmy s maskami.“ Zavrtěl hlavou. „Ale jednou jsem se s ním setkal. Před lety, když byl ještě dítě.“

Lara mlčela a nenápadně si otírala zvlhlé dlaně do hedvábné sukně.

„Prý je ještě krutější než jeho otec. Tvrdý muž, který nemá s nikým slitování.“ Podíval se jí do očí a z nezvyklého záblesku soucitu v jeho tváři se jí ruce proměnily v led. „Obávám se, že s tebou nebude zacházet dobře, Laro.“

„Na bolest jsem zvyklá.“ Učili ji snášet nejen bolest, ale taky hlad a samotu. Všechno, co by ji v Ithicaně mohlo potkat. Učili ji vytrvat a zůstat věrná misi.

„Možná nepůjde o bolest v podobě, jakou ji znáš.“ Otec ji vzal za ruku, otočil ji dlaní vzhůru a zadíval se do ní. „Dávej si pozor na jejich laskavost, Laro. Ithicaňané jsou především prohnaní. A jejich král ti nedá nic zadarmo.“

Srdce jí vynechalo úder.

„Srdce našeho království je polapené mezi Rudou pouští a Rozbouřeným mořem a ithicanský most mezi nimi představuje jedinou bezpečnou cestu,“ pokračoval. „Poušť ani moře zkrotit nelze a Ithicana… Raději se budou dívat na to, jak náš lid hladoví a trpí, než aby umožnili volný obchod.“ Pustil její ruku. „Po celé generace se je snažíme přimět k rozumu. Snažíme se jim ukázat, jak jejich chamtivost ubližuje nevinným lidem v našich zemích. Jenže Ithicaňané nejsou lidé, Laro. Jsou to démoni v lidském těle. Což, jak se bojím, již brzy zjistíš.“

Lara se za otcem dívala, dokud za ním nespadla plachta stanu. Bezděčně si protáhla ruce. Nejradši by popadla své zbraně a zaútočila. Mrzačila. Zabíjela.

Ne kvůli jeho slovům.

Otcovo varování sice bylo zlověstné, ale podobná proroctví slyšela už mnohokrát. Ne, ji pobouřila králova nahrbená ramena. Odevzdanost v jeho hlase. Beznaděj, co se mu zableskla v očích. Známky toho, že jejich úskoku věnoval naprosto všechno, a přece v koutku duše nevěřil, že by mohla Lara uspět. Nesnášela, když ji někdo podceňoval, ale ještě víc se jí příčilo sledovat, jak ti, na nichž jí záleží, trpí. Sestry už osvobodila, a tak teď pro ni nebyl nikdo důležitější než lid Maridriny.

Ithicana za své zločiny vůči jejím lidem zaplatí. Až Lara s králem skončí, nebude před ní jen klečet na kolenou.

Bude krvácet.

Po dalších čtyřech nocích cesty na sever vystřídaly Rudou poušť vlnité kopce obrostlé nízkými keři a zakrslými stromky, a ty pak přešly v hory, jež se téměř dotýkaly nebe. Cestovali úzkými stržemi a počasí se pomaličku začínalo měnit. V nekonečné hnědé pustině se objevovaly ostrůvky zeleně s občasným zábleskem pestrobarevných květů. Vyschlé říční koryto se postupně rozbahnilo a pár hodin nato už karavana čvachtala kalnou vodou. Půda byla však stále suchá jako troud. Nepříznivá a zdánlivě neobyvatelná.

Na suchých polích se lopotili muži, ženy i děti. Všichni na chvíli ustrnuli v práci, zastínili si oči a sledovali projíždějící karavanu. Byli na kost hubení a měli na sobě jen podomácku spíchnuté tenké hadry a slaměné klobouky, které je chránily před pražícím sluncem. Přežívali ze skrovné úrody a vyhublého dobytka, co se jim podařilo odchovat. Jiná možnost jim nezbývala. Kdysi dávno se rodiny dokázaly uživit i řemeslem. Prodávaly své výrobky a nakupovaly za ně maso a obilí dovážené přes most z Harendellu, jenže rostoucí daně a cla, jež Ithicana na zboží uvalila, jim sebraly jediný zdroj příjmů. Nyní si podobný luxus mohli dovolit jen ti nejbohatší a pracující třída Maridriny musela zanechat řemesel a začít obdělávat vyprahlá pole, aby své děti uživila.

A uživí je jen tak tak, všimla si Lara, když s bolestí u srdce sledovala děti, co se shromáždily podél trasy karavany. Pod roztrhanými hadry zřetelně viděla jejich křehká žebra.

„Bůh žehnej Jeho Veličenstvu,“ volaly. „Bůh žehnej princezně!“ Holčičky přibíhaly k Serinovu velbloudovi a podávali jí pletené copy z lučního kvítí. Lara si je nejprve přehazovala přes ramena, a když už se jí tam další nevešly, tak jimi ověsila i sedlo velblouda.

Serin jí dal měšec se stříbrňáky, které mohla dětem rozdat. Musela se přemáhat, aby se jí přitom netřásly ruce. Její jméno se rychle rozšířilo, a když se bahnitá strouha proměnila v prudký potůček zurčící k moři, už dav vykřikoval: „Bůh žehnej princezně Laře! Bůh ochraňuj naši krásnou princeznu!“ Už to skoro ani nevnímala, z jednoho konkrétního sloganu jí však tuhla krev v žilách. „Bůh žehnej Laře, maridrinské mučednici.“ Zněl jí v hlavě ještě dlouho poté, co skončila její každovečerní lekce se Serinem a ve spánku se jí vracel v podobě nočních můr. Zdálo se jí o tom, že je polapená škodolibými démony, že přišla o všechny schopnosti, a ať udělá cokoli, nemůže uniknout. Zdálo se jí o tom, že Maridrina shoří na popel.

A každým dnem byla svému cíli blíž.

Pustinu nahradila úrodná údolí. Ke karavaně se připojil početnější vojenský doprovod a Lara vyměnila Serinova velblouda za modrý kočár tažený bílým spřežením. Na otěžích cinkaly stejné stříbrné mince, jaké zdobily i otcova koně. Spolu s vojáky se ke karavaně přidal i zástup sloužících, kteří se starali o každé Lařino přání a mimo jiné ji i koupali, drhli a zkrášlovali. Maridrinské hlavní město Vencia bylo už skoro na dohled.

Přes plachty stanu slyšela, co si o ní šeptají. Že ji král celé ty dlouhé roky ukrýval v poušti pro její vlastní bezpečí. Že je jeho favoritka, dcera oblíbené manželky, a že ji osobně vybral, aby se stala budoucí královnou Ithicany, sjednotila obě říše v míru a svým šarmem a vznešeností zajistila Maridrině pozici spojence Ithicany, se všemi výhodami, které by z toho měly pro lid Maridriny plynout.

Představa, že by Ithicana na něco takového přistoupila, byla naprosto směšná, přesto se Lara jejich naivitě neposmívala. Bránila jí v tom zoufalá naděje v jejich očích. A tak potlačila hněv a schovala ho za hradbu něžných úsměvů a mávání z okýnka kočáru. Potřebovala sílu, protože jí samozřejmě neunikly ani jejich ostatní poznámky, pronášené uctivým šepotem. „Chudák princezna,“ mumlali sloužící se smutkem v očích. „Co s ní ti démoni udělají? Jak mezi nimi přežije?“

„Bojíš se?“ Před vjezdem do Vencie otec zatáhl záclonky na okýnkách kočáru, což Laru rozladilo. Narodila se tu a naposledy město viděla v pěti letech, kdy ji vytrhli z pohodlí harému a odvezli do pouště, aby podstoupila tvrdý výcvik.

Otočila se k otci. „Jen blázen by se nebál. Pokud mě odhalí, zabijí mě a z pomsty zruší i to málo obchodních dohod, co nám zbývá.“

Otec souhlasně zabručel a pak zpod kabátce vytáhl dvě dýky vykládané maridrinskými rubíny. Šlo o obřadní zbraně, které nosily místní ženy na znamení toho, že jsou vdané. Původně měly sloužit k tomu, aby jimi mohl manžel bránit ženinu čest, ale vesměs byly úplně tupé. Dekorativní. K ničemu.

„Jsou krásné,“ přikývla Lara a vzala si je. „Děkuji.“

Král se uchechtl. „Prohlédni si je lépe.“

Lara dýky vytáhla z pochev. Byly ostré, ale špatně vyvážené. Otec se k ní naklonil a stiskl jeden z rubínů. Zlaté pouzdro se odklopilo a odhalilo před ní vrhací nůž.

Lara se usmála.

„Pokud ti nedovolí komunikovat s okolním světem, budeš muset trpělivě vyčkávat a sbírat informace. A pak, ve vhodnou chvíli, uprchneš a vrátíš se k nám se vším, cos zjistila. Možná se však budeš muset ven probojovat.“

Přikývla a potěžkala ostří v dlani, aby si na něj zvykla. V žádném případě se nevrátí, aby osobně předala otci plány na invazi. Byl by to pro ni rozsudek smrti.

Když zjistila, že se otec chystá po večeři zavraždit všechny dcery, z nichž se neměly stát královny, dlouho přemýšlela o tom, co ho k tomu rozhodnutí vedlo. Nešlo jen o snahu udržet spiknutí pod pokličkou, dokud se mu nepodaří zabrat most. Otec chtěl, aby to zůstalo tajemstvím už navždy. Kdyby jeho plán někdo odhalil, už nikdy by nemohl využít žádné ze svých dětí k výhodnému sňatku. Nikdo by mu nedůvěřoval. Stejně jako on nedůvěřoval Laře. A to znamenalo, že pokud by se někdy vrátila, ať už úspěšně, nebo s nepořízenou, umlčel by i ji.

Otec ji vytrhl ze zamyšlení. „Byl jsem u toho, když jste s děvčaty poprvé zabily,“ prozradil jí. „Věděla jsi to?“

Ostří v Lařiných rukou strnula. Na ten den si dobře vzpomínala. Jí i sestrám bylo všem šestnáct. Personál výcvikového střediska pod Serinovým pozorným okem přivlekl procesí spoutaných mužů. Byli to nájezdníci z Valcotty, které zajali a přivedli, aby otestovali schopnosti princezen bojovnic. Buď zabijete vy je, nebo oni vás, řekl jim mistr Erik a jednu po druhé posílal na cvičiště. Některé z dívek zaváhaly a padly za oběť zoufalým pokusům nájezdníků. Lara ne. Nikdy nezapomene na to, jak se její vrhací nůž s mlasknutím zabořil do krku muže stojícího na druhé straně cvičiště. Jak na ni zajatec udiveně hleděl a pak se pomalu zhroutil do písku rudnoucího jeho krví.

„To jsem nevěděla,“ zamumlala.

„Jestli si dobře vzpomínám, tak nože jsou tvoje specialita.“

Spíš bylo její specialitou zabíjení jako takové.

Kočár drkotal po dlážděných ulicích a klapot kopyt se ostře nesl kolem. Zvenku k nim doléhal přerušovaný jásot. Lara nepatrně odrhnula záclonku a pokoušela se usmívat na zástupy špinavých mužů a žen, které lemovaly ulice. Tváře měli bledé a pohublé hladem i nemocemi a ještě ubožejší pohled byl na jejich děti. Ty prázdné oči překypující beznadějí a mračna much poletující kolem jejich úst a řas.

„Proč pro ně něco neuděláte?“ zeptala se otce, který netečně vyhlížel z okna.

Stočil k ní azurový pohled. „A proč myslíš, že jsem stvořil tebe?“ Pak sáhl do kapsy a podal jí hrst stříbrňáků, aby je lidem naházela, což taky udělala. Zavřela oči a snažila se nevnímat vřavu, jež v ulicích vypukla, když se lidé začali o ty blýskavé kousky kovu rvát. Zachrání je. Vyrve most z ithicanského područí a žádný Maridrinec už nebude nikdy hladovět.

Koně zpomalili a pomalu sestupovali prudkými klikatícími se uličkami k přístavu, kde na Laru čekala loď.

Odhrnula záclonku, aby se poprvé podívala na moře. Vzduch voněl rybinou a solí. Na vlnách se tvořily bílé peřeje a Laru ten obrázek na chviličku naprosto uchvátil. Otec jí vyškubl nože z rukou a znovu je schoval do dýk.

Kočár projel liduprázdným tržištěm. Stánky zely prázdnotou a nikde ani noha. „Kde jsou všichni?“ zamumlala Lara.

Z otcova ponurého výrazu se nedalo nic vyčíst. „Čekají, až otevřeš bránu do Ithicany.“

Kočár zastavil v přístavu a otec jí pomohl vystoupit. Nečekalo tam na ni žádné slavnostní rozloučení. Na lodi vlála azurovo-stříbrná vlajka. Barvy Maridriny.

Král ji svižným krokem odvedl k molu a pak na nástupní můstek na loď. „Plavba k Jižní hlídce netrvá ani hodinu. V podpalubí na tebe čekají komorné. Připraví tě.“

Lara se naposledy ohlédla k Vencii zalité prudkým, horkým sluncem. A pak se otočila k mrakům, mlze a temnotě, jež na ni čekaly za úzkým průlivem. Jedno království zachrání. Druhé zničí.

4

LARA

Loď sebou cukala a poskakovala na vlnách jako splašený kůň. Lara pevně zatínala prsty do zábradlí a snažila se nevyklopit obsah žaludku do vln. A aby toho nebylo málo, nyní si víc než kdy jindy uvědomovala, že jedno se během dospívání v poušti nenaučila – plavat. Kdykoli se loď v prudkém větru naklonila, zadržela Lara napětím dech. Byla přesvědčená o tom, že se co nevidět převrhnou a ona se utopí. Jediné, co odvádělo její myšlenky od vize jisté smrti ve vlnách, byla nebezpečí, jež ji čekala za mořem.

Dnes večer bude vdaná. Zůstane sama v cizí říši proslulé svou krutostí. Manželka mladíka, který tomu všemu vládne. Před tímhle životem se snažila sestry uchránit a raději se mu obětovala sama. Nejen pro sestry, ale taky pro dobro maridrinského lidu. Důsledky onoho rozhodnutí se však neúprosně blížily. Nad rozbouřeným mořem se převalovaly nízké mraky připomínající živé tvory. A za nimi rozeznávala, byť jen matně, obrysy ostrova. Ithicana.

Otec se k ní připojil u zábradlí. „Jižní hlídka.“

Ušpiněný cestovní oděv vyměnil za sněhobílou košili a černý kabátec. U opasku zdobeného stříbrem a tyrkysy mu visel nablýskaný meč. „Aren tam nepřetržitě drží kompletní vojenskou posádku. Mají k dispozici katapulty a další válečné stroje určené k potopení každého odvážlivce, co by se k ostrovu přiblížil. Navrch tomu jsou v mořském dně hroty, které lodi rozdrásají trup, kdyby se pokusila plout dál než k molu – a molo samotné je podminované, pro případ, že by všechna ostatní opatření selhala. Z téhle strany není možné most dobýt.“ Zatnul zuby. „Mnozí to zkoušeli. Marně.“

Při každém pokusu přišly o život tisíce mužů. Lara znala historii války, která skončila před patnácti lety vítězstvím Ithicany, jednotlivé bitvy a podrobnosti jí však šplouchaly v hlavě jako vlny rozbíjející se o loď. Byla zesláblá mořskou nemocí a roztřesená kolena ji jen tak tak držela na nohou.

„Jsi nadějí našeho lidu, Laro. Ten most potřebujeme.“

Měla strach, že když otevře ústa, vyletí z nich i to málo, co jí v žaludku ještě zůstalo, a tak jen stroze přikývla. Ostrov už měli na dohled, dvě vysoké skály vyrůstající z moře, obklopené pestrou vegetací. U jejich paty stálo osamělé molo obseté zbraněmi, hrstka prostých budov a za nimi jediná cesta vedoucí k rozevřenému chřtánu samotného mostu.

Otec se o ni otřel rukávem. „Ani na vteřinu si nenamlouvej, že ti věřím,“ zabrblal a strhl k sobě znovu její pozornost. „Viděl jsem, cos provedla sestrám. Sice se oháníš zájmy Maridriny, ale já vím, že ti v prvé řadě jde o vlastní krk.“

Kdyby jí šlo jen o sebe, předstírala by svou vlastní smrt. To však nahlas neřekla.

„Chladnokrevnost z tebe možná činí tu nejvhodnější volbu, jenže současně nemáš žádnou čest, a to mě vede k zamyšlení, jestli upřednostníš svůj lid i před vlastním prospěchem.“ Popadl ji za paže a otočil ji k sobě. Z jeho výrazu by nikdo nepoznal, že jí právě vyhrožuje. Vypadal každým coulem jako milující otec. „Jestli mě zradíš, najdu si tě. A přichystám ti takové utrpení, že si budeš přát, abys bývala zemřela po boku sester.“

Přes vodu k ní dolehl zvuk kovových bubnů doprovázený vzdáleným hřměním.

„A když uspěju?“ V ústech ji štípaly žaludeční šťávy. Odvrátila se od krále a zadívala se na stovky postaviček čekajících na ostrově na jejich loď. Čekali tam na ni.

„Staneš se spasitelkou Maridriny a získáš odměnu, o jaké se ti ani nesnilo.“

„Chci svobodu.“ Připadalo jí, že má zvláštně opuchlý jazyk. „Chci mít volnost a rozhodovat se sama. Chci mít možnost jít, kam budu chtít, a dělat, co budu chtít.“

Král povytáhl stříbrné obočí. „Marylyn je úplně jiná než ty.“

„Byla.“

Král naklonil hlavu. „I tak.“

„Máme tedy dohodu? Most za mou svobodu?“

Jeho rozhodné kývnutí doprovodil další hrom. Právě jí do očí lhal, ale to dobře věděla. Jeho lži ji netrápily, protože zatím měli oba stejný cíl.

„Skasejte plachty,“ zavolal kapitán lodi a Lara se na poslední chvíli zachytila zábradlí, než sebou loď prudce trhla. Námořníci se chystali na zakotvení. Bubnování se zrychlovalo a kopírovalo splašený tlukot Lařina srdce. Loď přirazila k prázdnému molu a muži vyskákali ven, aby ji uvázali.

Spustili můstek. Otec ji chytil za paži a pomohl jí vystoupit. Bubnování bylo čím dál hlasitější.

„Máš jeden rok.“ Došlápl na pevné kamenné molo. „Nesmíš zaváhat. Ani selhat.“

Lara trošičku zavrávorala. Poprvé od noci, kdy zachránila sestry před krutým osudem, ji ochromila hrůza. A pak odhodlaně vykročila do světa, který se jí měl stát domovem.

Bubny naposledy hromově zaduněly a pak utichly. Lara po otcově boku kráčela po molu, křečovitě zakleslá do jeho paže. Prohlédla si maskované Ithicaňany a málem neudržela zalapání po dechu.

Ocelové helmy měli vytepané do tvaru hlav zuřivých šelem s tlamami plnými obrovských zubů a zakřivenými rohy. Tváře mužů neviděla, pouze oči, které se za průzory zlověstně leskly a sledovaly každý její krok. V rukách svírali meče a kopí. Nikdo nepromluvil. Ticho přerušoval jen svist větru skučícího mezi dvěma skalnatými věžemi a vzdálené hřmění blížící se bouře.

Lara odtrhla zrak od mužů a zadívala se k dlážděné pěšině vedoucí k ithicanskému mostu. Byla uzavřená jako tunel, zhruba tři a půl metru široký a stejně tak vysoký, vyrobený ze šedého kamene, jenž působením vlhkého vzduchu zezelenal. Vstup do tunelu chránila masivní ocelová mříž, nyní zvednutá, a strážnice.

Ze tmy tunelu vystoupila mužská postava. Ocelové hroty mříže nad ní visely jako zuby a Lara se bezděčně zachvěla.

Král Ithicany.

Byl vysoký, se širokými rameny a měl na sobě kalhoty, pevné holínky a zelenošedou tuniku. Výcvik Laře napovídal, že je to válečník, stejně jako muži lemující cestu. Krátce nato se jí však výcvik vykouřil z hlavy. S divoce tlukoucím srdcem si prohlížela helmu na jeho hlavě. Měla tvar lví hlavy s rozevřenou tlamou plnou ostrých zubů a z obou spánků vyrůstaly zakřivené, býčí rohy.

Nebyl to muž, ale démon.

Dozvuky mořské nemoci se přes ni ve vlnách přelévaly a spolu s nimi ji ochromoval strach. Podpatek sandálku jí uklouzl na zvlhlém kameni a Lara klopýtla a opřela se o otce. Zdálo se jí, že se země pod jejíma nohama pohybuje jako loď na vodě.

Tohle byl hloupý nápad. Moc hloupý nápad.

Několik kroků před králem se její otec zastavil a otočil se k ní. Ve volné ruce svíral opasek ověšený dvěma obřadními dýkami, v nichž se skrývaly její vrhací nože. Ovinul jí ho kolem pasu promočených šatů a utáhl přezku. Pak ji políbil na obě tváře a obrátil se zpět ke králi Ithicany. „Jak bylo dohodnuto, stojím zde a předávám ti svou nejdražší dceru Laru na důkaz přátelství a naděje, že budou obchodní vztahy mezi našimi zeměmi i nadále pokračovat. Nechť mezi Maridrinou a Ithicanou vládne mír.“

Král Ithicany jednou přikývl a otec Laru něžně šťouchl do zad. Váhavě se ke králi vydala. V tu chvíli rozčísl oblohu blesk a v jeho záři se zdálo, že se králova helma pohybuje, jako by byla z masa a kostí, a ne z kovu.

Znovu se rozezněly bubny. Neúnavný, nelítostný rytmus. Ztělesnění Ithicany. Král jí podal ruku a ona ji přijala, třebaže jí každý instinkt našeptával, aby se otočila a dala se na útěk.

Z nějakého důvodu čekala, že bude jeho ruka chladná jako kov a stejně nepoddajná. Ale byla teplá. Dlouhé štíhlé prsty s krátce zastřiženými nehty. Na dlani měl mozoly a na kůži spletitou síť drobných bílých jizviček, stejně jako ona. Podobným rankám se žádný válečník nevyhnul. Lara na tu ruku nehnutě civěla. Dodávala jí zvláštní útěchu, poněvadž dokazovala, že před ní stojí obyčejný muž.

A muže lze porazit.

Zleva k nim přistoupila kněžka a svázala jejich ruce azurovou stuhou. Potom odříkala maridrinské manželské sliby, dost nahlas na to, aby překřičela blížící se bouři. Laru její slib ponoukal k poslušnosti. Krále ke zplození stovky synů. Přísahala by, že v tu chvíli zpod jeho helmy zaslechla pobavené odfrknutí.

Kněžka zvedla ruce, aby je prohlásila mužem a ženou, ale král ji zarazil a poprvé promluvil. „Ještě ne.“

Mávnutím poslal zmatenou kněžku pryč a setřepal z ruky stuhu, kterou měla Lara správně první rok jejich manželství nosit zapletenou ve vlasech. Hedvábná stužka odlétla do moře. Z řady vystoupil jeden z jeho vojáků a postavil se před ně.

„Arene Kertelle,“ zahřímal, „slibuješ, že budeš bojovat po boku této ženy, že ji budeš bránit do posledního dechu, hýčkat pouze ji a žádnou jinou a zůstaneš jí věrný, dokud vás smrt nerozdělí?“

„Ano.“ Královu odpověď doprovodilo zařinčení stovky mečů a kopí o štíty, až sebou Lara trhla.

Úlek z toho zvuku však nebyl ničím ve srovnání se šokem, který se jí zmocnil, když se voják v helmě otočil k ní a zvolal: „Laro z rodu Veliantů, princezno maridrinská, slibuješ, že budeš bojovat po boku tohoto muže, že ho budeš bránit do posledního dechu, hýčkat pouze jeho a žádného jiného a zůstaneš mu věrná, dokud vás smrt nerozdělí?“

Zamrkala. Nabízela se jí jediná odpověď, a tak hlesla: „Ano.“

Voják přikývl a vytáhl nůž. „Nebuď padavka, Výsosti,“ zamumlal a král se napjatě uchechtl a podal mu ruku.

Voják řízl krále do dlaně, a než stačila Lara ucuknout, popadl ji za ruku a řízl i ji. Nejdřív uviděla krev a teprve potom jí do mozku doputovala i bolest. Voják jim přitiskl dlaně k sobě. Cítila, jak se králova horká krev mísí s tou její a stéká jim ve stroužcích mezi propletenými prsty.

Voják s trhnutím zvedl jejich spojené dlaně, až Laru vytáhl na špičky. „Vzdejte hold králi a královně Ithicany.“

Na ta slova se konečně přihnala bouře a mohutný hrom otřásl celou zemí. Bubnování znovu horečně zrychlilo. Ithicanský král vyprostil jejich ruce z vojákova sevření a spustil paži, aby Lara mohla normálně stát. „Měl byste se nalodit, Veličenstvo,“ poradil jejímu otci. „Už tak budete mít bouři celou cestu v zádech.“

„Nebo byste nám mohl nabídnout přístřeší,“ opáčil král a Lara krátce zalétla pohledem k Serinovi a zbytku jejich doprovodu, který stál opodál. „Koneckonců jsme teď jedna rodina.“

Ithicanský král se zasmál. „Hezky jedno po druhém, Silasi. Hezky jedno po druhém.“ Otočil se a jemně Laru vtáhl do temného přístupového tunelu k mostu. Mříž se za nimi s rachocením spustila. Naposledy se rychle ohlédla na otce. Z jeho tváře se nedalo vůbec nic vyčíst. Serin za jeho zády jí však nenápadně pokývl. A pak jí oba zmizeli z dohledu.

V tunelu byla tma a páchlo to tam potem a zvířecími výkaly. Ithicaňané si helmy nesundali, přesto na sobě Lara cítila jejich zkoumavé pohledy.

„Vítej v Ithicaně,“ oslovil ji král – její manžel. „Za tohle se omlouvám.“

Všimla si, že ve druhé ruce drží malou lahvičku. Mohla by se mu vytrhnout. Mohla by ho jediným chvatem srazit k zemi a probojovat si cestu ven. Jenže musela působit bezbranně. A tak mu věnovala jen přesvědčivě polekaný pohled a nechala si lahvičku přiložit k nosu. Svět se kolem ní zatočil a vzápětí ji pohltila temnota. Kolena se jí podlomila a pak už cítila jen dvě silné paže, které ji zachytily, než stačila dopadnout na zem. Poslední, co slyšela, než upadla do bezvědomí, bylo královo povzdechnutí. „Co si s tebou počnu?“

5

AREN

Aren, sedmatřicátý vládce Ithicany, ležel na zádech a prohlížel si skvrny od sazí na střeše kasáren. Odložená helma spočívala po jeho levé ruce. Otočil hlavu a znechuceně si tu ocelovou zrůdnost, kterou podědil spolu s titulem, prohlédl. Ať už s nápadem nosit tyhle helmy přišel kterýkoli z jeho předků, musel to být současně génius a sadista. Génius, protože helmy zasévaly strach do srdcí nepřátel. A sadista, protože v nich měl člověk pocit, že strčil hlavu do rozpáleného hrnce páchnoucího po upocených ponožkách.

Před očima se mu objevila pobavená tvář jeho dvojčete. „Babi ji prohlédla,“ oznámila mu sestra. „Prý je až překvapivě v kondici, zdravá jako řípa a – jaká to tragédie – nejspíš se dožije vysokého věku.“

Aren zamrkal.

„Zklamaný?“ popíchla ho Ahnna.

Překulil se na bok a zvedl se do sedu. „Navzdory tomu, co si o mně myslí sousední říše, nejsem tak zvrácený, abych si přál smrt nevinné holky.“

„Víš jistě, že je nevinná?“

„Naznačuješ snad, že není?“

Ahnna se zašklebila a pak zavrtěla hlavou. „Maridrinci ti dali krásnou skleníkovou květinku, jak je u nich zvykem. Hezká na pohled a tím to tak hasne.“

Při vzpomínce na ty vyděšené modré oči a na to, jak se jeho mladá choť třásla, když se k němu po molu blížila, křečovitě zavěšená do otcovy paže, byl nakloněný tomu se sestrou souhlasit. I tak měl však v úmyslu držet Laru v ústranní, dokud ji nepozná lépe. A dokud se nepřesvědčí, komu patří její oddanost.

„Zjistili o ní naši špehové ještě něco?“

Ahnna zavrtěla hlavou. „Nic. Podle všeho ji schovával kdesi v poušti a pak ji rovnou převezl k nám. Dokonce ani Maridrinci doteď neznali její jméno.“

„Proč ty tajnosti?“

„Prý kvůli jejímu bezpečí. Naše spojenectví s Maridrinou je mnohým trnem v oku. Ze všeho nejvíc Valcottě.“

Aren se zamračil. Sestřina odpověď ho nepotěšila, byť nedokázal říct proč. Maridrina s Valcottou v jednom kuse válčily o pás úrodné země táhnoucí se podél západního pobřeží jižního kontinentu a stále se nedokázaly dohodnout, kudy přesně vede hranice. Valcottská císařovna by se mohla pokusit zavraždit princeznu, aby tak zničila spojenectví Ithicany s Maridrinou, ale Aren o tom pochyboval. Zaprvé měl Silas Veliant víc dcer, než dokázal spočítat, a jejich smlouva nespecifikovala, že by měl jako nevěstu poslat konkrétní dívku. Zadruhé každé království na sever i na jih vědělo, že Arenovo manželství s maridrinskou princeznou je čistě formální a že obě strany mnohem víc zajímají obchodní dodatky úmluvy a mír, který jim zajišťuje. A ona úmluva by platila i v případě princeznina úmrtí.

Jeho však nejvíc trápilo zatřetí: Maridrinci neměli ve zvyku se před kýmkoli skrývat. Silas by naopak atentát na jednu dvě dcery nepochybně uvítal. Udělal by z toho obrovskou tragédii a vykřesal z lidí novou vlnu podpory pro válku s Valcottou.

„Je vzhůru?“

„Ne. Odešla jsem, hned jak babička usoudila, že je zdravá a plná života, protože jsem ti tu skvělou zprávu chtěla předat osobně.“

Sestřin hlas překypoval sarkasmem. Aren se na ni varovně zamračil. „Lara je teď tvoje královna. Možná bys jí mohla prokazovat trochu úcty.“

Ahnna mu namísto odpovědi ukázala jen prostředník. „A co hodláš s královnou Larou dělat?“

„Já navrhuju se s ní vyspat. Viděl jsi ty prsa, ne?“ vložil se mezi ně chraplavý hlas.

Aren se otočil a provrtal Jora, kapitána své čestné stráže, pohledem. „Díky za radu.“

„Co je to napadlo, pustit ji do lijáku v hedvábí? To nám ji rovnou mohli předhodit nahou.“

Aren si toho pochopitelně všiml taky. Lara byla překrásná, dokonce i na kost promočená. Hedvábí kopírovalo ladné křivky a tvář jí lemovaly medové kadeře. Ne že by snad čekal něco jiného. Maridrinský král byl i přes vysoký věk stále vitální a většinu manželek si vybíral čistě pro jejich krásu.

Vzpomínka na krále Arena okamžitě otrávila. Vybavil si Silasův samolibý úšklebek, s jakým mu svou drahocennou dceru předával.

A proč by se neměl tvářit samolibě?

Ithicana se teď musela řídit novými a nevýhodnými obchodními podmínkami, zatímco Silas se vzdal jen jednoho ze svých mnoha dětí a zavázal se k tomu, že bude dodržovat mír, který mezi říšemi i bez toho panoval posledních patnáct let. Aren v duchu znovu proklel rodiče za to, že k úmluvě připojili i povinnost spojit obě království manželstvím.

„Cár papíru se třemi podpisy naše země nesjednotí,“ poučovala ho matka, kdykoli měl chuť si stěžovat. „Tvoje manželství bude prvním krokem ke skutečnému spojenectví našich lidí. Půjdeš příkladem a díky tomu začne Ithicana znovu prospívat, nejen přežívat. A pokud ani to pro tebe nic neznamená, pak si uvědom, že tvůj otec dal slovo i za mě.“

A Ithicaňané slovo drží. Proto patnáct let po uzavření smlouvy, přestože byli rodiče už rok po smrti, vzkázal Aren Maridrině, aby mu dodala nevěstu.

„Uznávám, že je na ni aspoň hezký pohled. Snad budu mít taky kliku,“ prohodila Ahnna naoko žertem, Arenovi však neuniklo, jak se do jejích oříškových očí vetřel smutek. Tohle byla její část dohody. Král Harendellu, jejich severní soused, sice ještě pro ithicanskou nevěstu pro svého syna neposlal, nicméně když teď dorazila Lara, bylo to už jen otázkou času. Harendell už určitě ví o podmínkách, které si Maridrina vyjednala, a bude chtít získat vlastní díl. A obě dohody vyvolají odplatu Amaridu. Vztahy Ithicany s druhým severským královstvím byly už tak napjaté kvůli tomu, že ithicanský most představoval pro amaridské obchodní lodě vážnou konkurenci.

Aren vrhl na Jora významný pohled, a počkal, dokud je kapitán nenechal o samotě. Pak se otočil k sestře. „Nebudu tě nutit vdát se za prince, pokud si to nepřeješ,“ ujistil ji tiše. „Vynahradím jim to jinak. Harendell je mnohem pragmatičtější než Maridrina. Dají se snadno koupit.“ Oženit se ve jménu míru s dívkou, kterou nikdy neviděl ani si ji nevybral, byla jedna věc. Ale poslat vlastní sestru do cizí země a nechat ji tam místním na pospas, to byla věc úplně jiná.

„Nebuď pitomec, Arene. Víš, že dobro našeho království je pro mě na prvním místě,“ zamumlala Ahnna, přesto se nepatrně opřela o jeho levé rameno. Takhle po jeho boku stála a bojovala celý jejich život. „A neodpověděl jsi mi.“

To proto, že sám netušil, co s Larou bude dělat.

„Nesmíme se nechat ukolébat,“ dodala Ahnna. „Silas nám možná slíbil mír, ale nemysli si, že zrovna kvůli ní dodrží slovo. Ten zmetek by s klidným svědomím obětoval klidně i deset dcer, jen aby nás zmátl.“

„Jsem si toho vědom.“

„Hezká je, to jo,“ pokračovala sestra, „ale buď si jistý, že je to tak naschvál. Je to dcera nepřítele. Silas chce, aby odvedla tvoji pozornost. Nejspíš tě má svést, odhalit všechna tajemství Ithicany a předat je otci. Nepotřebujeme, aby měl vůči nám jakoukoli výhodu.“

„A jak by mu je asi předala? Na návštěvy jezdit nebude a neumožníme jí být v kontaktu s nikým mimo Ithicanu. Silas si to určitě uvědomuje.“

„Opatrnosti není nikdy nazbyt. Raději si ji drž od těla.“

„To ji mám nechat v domě rodičů zavřenou už navždycky? Na tomhle opuštěném ostrově?“ Aren se zadíval na zářivé uhlíky po ohni. Poryv větru přinesl dovnitř dírou ve střeše kapky deště, které se při dopadu na ohořelé dřevo se syčením měnily v páru. „A pokud…“ ztěžka polkl, protože si dobře uvědomoval, co je jeho povinností vůči říši, „… až budeme mít dítě, tak tady jeho nebo ji zamknu taky?“

„Nikdo netvrdil, že to bude snadné.“ Sestra ho vzala za ruku, obrátila ji dlaní vzhůru a prohlédla si čerstvou ránu. Začala znovu krvácet, protože si Aren strhl strup. „V prvé řadě musíme chránit naše lidi. A ochránit tajemství Eranahlu. Nikdo se o něm nesmí dozvědět.“