Přeložila Marcela Nejedlá

CREDENCE

Copyright © 2020 by Penelope Douglas

All rights reserved.

Translation © Marcela Nejedlá, 2023

ISBN 978-80-249-5295-6

Obsah

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

36. kapitola

Epilog

PLAYLIST

„Blue Blood“, LAUREL

„break up with your girlfriend, i’m bored“, Ariana Grande

„Dancing Barefoot“, U2

„Devil In a Bottle“, Genitorturers

„Do You Wanna Touch Me (Oh Yeah)“, Joan Jett

„Fire It Up“, Thousand Foot Krutch

„Give You Hell“, The All-American Rejects

„I Found“, Amber Run

„Kryptonite“, 3 Doors Down

„Look Back at It“, A Boogie wit da Hoodie

„Nobody Rides for Free“, Ratt

„The Hand That Feeds“, Nine Inch Nails

„Way Down We Go“, KALEO

„Wow.“, Post Malone

„Nepotřebujeme světlo, ale oheň;
nikoliv mírnou spršku, ale úder hromu.
Potřebujeme bouři, vichr a zemětřesení.“

– Frederick Douglass

1. kapitola

Tiernan

Je to zvláštní. Houpačka z pneumatiky venku na dvoře je to jediné, co naznačuje, že tu žije dítě. V domě nikdy nebyly žádné výkresy. Ani na lednici, ani na stěnách. Na poličkách žádné dětské knížky. Žádné boty u vchodových dveří ani nafukovadla v bazénu.

Je to dům manželského páru. Ne rodinný.

Dívám se z okna a pozoruju pneumatiku, jak se ve vánku pohupuje sem a tam, zavěšená na větvi dubu, a nepřítomně si mezi prsty mnu červenou stuhu ve vlasech; její hladká látka mě uklidňuje.

Vždycky měl čas ji pohoupat na houpačce, ne? Měl na ni čas.

A ona na něj.

Z vysílaček někde za mnou vychází pípání a bílý šum, zatímco na schodech duní kroky a někde nahoře bouchají dveře. Policie a záchranáři mají spoustu práce, ale určitě se mnou budou chtít brzy mluvit.

Polknu, ale nemrknu.

Myslela jsem si, že ta pneumatika na houpání je pro mě, když ji před deseti lety zavěšoval. Mohla jsem si s ní hrát, ale byla to máma, kdo ji opravdu miloval. Pozorovala jsem je pozdě v noci z okna svého pokoje; otec ji houpal a kouzlo jejich hry a smíchu mě lákalo, abych tam byla s nimi. Ale věděla jsem, že kdyby mě uviděli, kouzlo by se změnilo. Zmizelo by.

A tak jsem zůstala stát u okna a jen jsem se dívala.

Jako to dělám pořád.

Koušu se do rtu a sleduju, jak se kolem houpačky třepotá zelený list a přistává uvnitř pneumatiky, na které tolikrát seděla moje matka. Obraz bílé noční košile a světlých vlasů, které vlály nocí, když se houpala, je stále živý, protože naposledy to bylo teprve včera.

Někdo za mnou si odkašle a já konečně zamrkám a sklopím oči.

„Řekli ti něco?“ zeptá se Mirai, v hlase jí zní slzy.

Neotočím se, ale po chvíli pomalu zavrtím hlavou.

„Kdy jsi s nimi naposledy mluvila?“

Na to nedokážu odpovědět. Nejsem si jistá.

Cítím, jak se ke mně blíží, ale zastaví se kousek za mnou, když se s rachotem a vrzáním snášejí po schodech první nosítka a vynášejí je z domu. Zvednu bradu a snažím se obrnit proti zmatku zvenčí, když záchranáři otevírají vchodové dveře. Volání a otázky, troubení klaksonů, jak sem přijíždějí další, za branou, kde média nepochybně sledují, jak odvážejí tělo.

Kdy jsem naposledy mluvila se svými rodiči?

„Policie našla v koupelně tvých rodičů nějaké léky,“ pronese Mirai tiše. „Je na nich jméno tvého otce, takže zavolali lékaři a dozvěděli se, že měl rakovinu, Tiernan.“

Ani se nehnu.

„Nikdy mi nic neřekli,“ dodá. „Věděla jsi, že je tvůj otec nemocný?“

Znovu zavrtím hlavou a stále se dívám na pohupující se pneumatiku.

Slyším, jak polkla. „Zřejmě zkoušel léčbu, ale nemoc byla agresivní,“ vypraví ze sebe. „Doktor říkal, že… že věděl, že nevydrží ani rok, zlato.“

Venku se zvedne poryv větru, který houpačku rozhoupe, a já sleduju, jak se lano otáčí kolem pneumatiky, jak se kroutí.

„Vypadá to, že… vypadá to, že…“ Mirai se zarazí, nedokáže dokončit myšlenku.

Vím, jak to vypadá. Věděla jsem to, když jsem je ráno našla. Toulouse, matčin skotský teriér, se drápal na dveře a žadonil, aby ho pustili k nim do ložnice, a tak jsem rozrazila dveře. Napadlo mě, že je divné, že ještě nejsou vzhůru, ale stejně jsem psa pustila dovnitř. Těsně předtím, než jsem zase zavřela, jsem je ale zahlédla.

Na posteli. Vzájemně v objetí. Úplně oblečené.

On měl na sobě svůj oblíbený oblek od Givenchyho a ona šaty od Oscara de la Renty, které měla v roce 2013 na filmovém festivalu v Cannes.

On měl rakovinu.

Umíral.

Věděli to a matka se rozhodla, že ho nenechá odejít samotného. Rozhodla se, že bez něj už nic jiného není.

Nic jiného.

Někde za očima mě něco bodne, ale téměř hned je to pryč.

„Policie nenašla žádný dopis,“ pokračuje Mirai. „Našla jsi…“

Otočím hlavu, setkám se s jejíma očima a ona okamžitě zmlkne. To je ale hloupá otázka. Zatnu zuby a spolknu jehličky v krku. Za všechny ty roky chův a internátních škol a letních táborů, kde se o mě staral a vychovával mě kdokoli jiný než oni, už mě nic z toho, co rodiče dělali, moc nebolelo. Ale zdá se, že stále existují části mého já, které bolest cítí.

Nezanechali mi žádný vzkaz. Ani teď mi nechtěli nic říct.

Zamrkám, abych zahnala slzy, otočím se zpátky a snažím se znovu upřeně hledět na houpačku, která se kroutí a houpe ve větru sem a tam. Slyším, jak Mirai za mnou tiše vzdychá a vzlyká, protože to ví. Ví, co cítím, protože je se mnou od začátku.

Po další minutě ji vidím za oknem, mihla se kolem; ani jsem si neuvědomila, že odešla.

V ruce drží zahradnické nůžky a běží přímo k houpačce, a když zvedá nůžky k lanu, zatínám pěsti zasunuté v podpaží a sleduju, jak tiskne rukojeti k sobě a zpracovává lano, až pneumatika visí jen na tenkém vlákně a nakonec spadne na zem.

Konečně mi po tváři steče jediná slza a já poprvé za tu dobu, co jsem na léto doma, pocítím něco jako lásku.

O několik hodin později zapadlo slunce. V domě se zase rozhostilo ticho, byla jsem sama. Skoro sama. Za branou se ještě houfovali novináři.

Mirai chtěla, abych šla k ní domů, do malého bytu s jednou ložnicí; určitě brala dost peněz na to, aby mohla bydlet ve větším. Ale vzhledem k tomu, že ve dne v noci byla pořád tady a doprovázela matku na všechny cesty, nedávalo skoro smysl držet si byt, natož si pronajmout větší. Zdvořile jsem odmítla.

Vzala si Toulouse, protože ten pes si se mnou rozumí asi jako s mokrou kočkou, a řekla, že přijde hned ráno.

Měla jsem na ni být hodnější. Když mi nabídla, že může zůstat tady, chtěla jsem jen, aby všichni odešli. Hluk a pozornost mě znervózňovaly a nechtěla jsem poslouchat všechny ty telefonáty, které Mirai musela ještě večer vyřídit a které budou jen náznakem toho, jaké peklo se rozpoutalo venku ve světě a na sociálních sítích.

Píše se tam leccos o mých rodičích.

Docela určitě spekulují o mně.

Soucit. Úvahy, kdy budu následovat mámu a tátu – buď předávkováním, nebo rovnou sebevraždou. Každý má nějaký názor a myslí si, že ví všechno. Jestli jsem si dřív myslela, že žiju ve skleníku… Přešla jsem ke sporáku, nadechla jsem se a vydechla. Rodiče nechali tohle všechno svinstvo na mně, abych se s tím vypořádala.

Z hrnce se začala zvedat pára, vypnula jsem hořák a nasypala do misky ramen. Přetřela jsem si suché rty a jen zírala na žlutý vývar, v břiše mi zakručelo. Celý den jsem nic nejedla ani nepila, ale teď jsem si nebyla jistá, jestli jsem měla v úmyslu tohle sníst, když jsem se večer konečně dovlekla do kuchyně. Prostě mě vždycky bavil samotný proces vaření. Recept, postup… Vím, co mám dělat. Je to jako meditace.

Vzala jsem misku do dlaní a vychutnávala jsem teplo procházející keramikou, stoupalo mi do paží. Po těle mi přejel mráz, málem jsem polkla, ale pak jsem si uvědomila, že by mě to stálo víc energie, než právě mám.

Jsou mrtví a já jsem neplakala. Jen jsem se bála dalšího dne a toho, jak všechno zvládnu. Nevěděla jsem, co mám dělat, a při představě, že bych v následujících týdnech, kdy budu pohřbívat matku a otce a vyrovnávat se se vším, co po nich zůstane, měla mluvit s lidmi ze studia či přáteli rodičů, se mi do krku hrnula žluč. Dělalo se mi špatně. Nemůžu to udělat.

Nemůžu to udělat.

Věděli, že nemám schopnosti na to, abych se s takovými situacemi vypořádala. Nedokážu se usmívat ani předstírat něco, co necítím.

Vyhrabala jsem ze šuplíku hůlky, strčila je do misky, zvedla ji a nesla nahoru. Došla jsem do horního patra, ani se u dveří jejich ložnice nezastavila, a rovnou zamířila doleva do svého pokoje.

Cestou ke stolu jsem se zastavila, z vůně ramenu se mi zvedal žaludek. Položila jsem misku na stůl, přešla ke stěně a sklouzla po ní dolů, až jsem seděla na podlaze. Chladné tvrdé dřevo mě trochu uklidnilo, bojovala jsem s pokušením lehnout si a položit si na něj obličej.

Je divné, že jsem zůstávala v domě, kde téhož rána ve vedlejším pokoji zemřeli moji rodiče? Koroner odhadl čas smrti kolem druhé hodiny ranní, já jsem se probudila až v šest. Moje mysl se zmítala mezi touhou nechat to být a potřebou zpracovat, jak se to všechno stalo. Mirai je tu každý den. Kdybych je nenašla já, našla by je ona. Proč nepočkali, až se příští týden vrátím do školy? Došlo jim vůbec, že jsem v domě taky? Nechala jsem hlavu klesnout ke zdi, položila si ruce na pokrčená kolena a zavřela pálící oči.

Nenechali mi žádný vzkaz.

Oblékli se. Pustili psa ven. Napsali Mirai, aby dnes ráno přišla později, ne brzy ráno jako obvykle.

Mně nenechali žádný vzkaz.

Jejich zavřené dveře mi znovu vytanuly na mysli, otevřela jsem oči a zadívala se přes svůj pokoj, přes otevřené dveře do dlouhé chodby a k jejich pokoji na jejím druhém konci.

Dům zněl stejně.

Nic se nezměnilo.

Ale vtom odněkud zasvištělo tiché zabzučení. Zamrkala jsem, strach mě vrátil do reality. Co to je? Myslela jsem, že jsem si telefon vypnula.

Novináři vědí, že mají žádosti o komentář podávat přes zástupce mých rodičů, ale to těm chamtivým – a takových je většina – nezabrání, aby někde vyhrabali číslo na mě. Natáhla jsem se a sáhla po telefonu na stole, ale když jsem stiskla tlačítko, zjistila jsem, že je stále vypnutý. Bzučení znělo dál, a srdce se mi na chvíli zastavilo, když jsem si uvědomila, co to je.

Můj soukromý mobil. Ten, který mám schovaný v šuplíku.

To číslo měli jen moji rodiče a Mirai. Na ten telefon se mi mohli dovolat, kdyby bylo něco naléhavého, protože věděli, že ten druhý často vypínám. To číslo ale nikdy nepoužívali, takže jsem ho u sebe už nenosila.

Zvedla jsem se na kolena, vytáhla zásuvku stolu, vytrhla starý iPhone z nabíječky a padla zpátky na podlahu. Podívala jsem se na displej. Colorado. V Coloradu nikoho neznám.

Z toho telefonu jsem ale nikdy nevolala. Mohl by to být novinář, který nějak vyčmuchal číslo, ale telefon není registrovaný na moje jméno, takže jsem o tom pochybovala.

Stiskla jsem tlačítko. „Haló?“

„Tiernan?“

V hlubokém mužském hlase bylo znát překvapení, jako by ani nečekal, že telefon zvednu. Nebo byl nervózní. „Tady Jake Van der Berg,“ pronese.

Jake Van der Berg…

„Tvůj strýc Jake Van der Berg.“

A pak jsem si vzpomněla. „Otcův…“

„Bratr,“ dokončil za mě. „Vlastně nevlastní bratr, ano.“

Úplně jsem na to zapomněla. O Jakeu Van der Bergovi se v tomto domě mluvilo jen zřídka. Když jsem byla malá, ale ani později, kolem nebyli žádní příbuzní, takže mi úplně uniklo, že nějakého mám.

Moje matka vyrůstala v pěstounské péči, nikdy nepoznala svého otce a neměla žádné sourozence. Můj otec měl jen odcizeného, mladšího nevlastního bratra, kterého jsem nikdy nepoznala. Když jsem vyrůstala, neměla jsem žádné tety, strýce ani bratrance a sestřenice a otcovi rodiče byli dávno po smrti, takže jsem neměla ani prarodiče. Existuje jen jeden důvod, proč mi po sedmnácti letech volá.

„Hm,“ zamumlala jsem a hledala slova. „Pohřeb bude zařizovat asistentka mé matky. Jestli potřebuješ podrobnosti, nemám je. Dám ti její číslo.“

„Já na pohřeb nepřijedu.“

Odmlčela jsem se. Hlas měl napjatý.

A nevyjádřil mi soustrast nad mou „ztrátou“, což bylo neobvyklé. Ne že bych to potřebovala, ale proč mi tedy volá? Myslí si snad, že ho můj otec uvedl v závěti? Upřímně řečeno, možná ano. Neměla jsem tušení.

Ale než jsem se stihla zeptat, co chce, odkašlal si. „Volal mi právník tvého otce, Tiernan,“ pronesl. „Protože jsem tvůj jediný žijící příbuzný a ty jsi ještě nezletilá, rodiče tě zřejmě svěřili do mé péče.“

Do jeho péče?

Zřejmě. Zdálo se, že i pro něj je to novinka.

Nepotřebuju ničí péči.

„Za pár měsíců ti ale bude osmnáct. Nebudu tě do ničeho nutit, tak se neboj,“ pokračoval.

Dobrá. Na okamžik jsem zaváhala. Nebyla jsem si jistá, jestli se mi ulevilo, nebo ne. Neměla jsem čas zpracovat připomínku, že nejsem plnoletá, a co to teď znamená, když rodiče už nejsou, než mě ujistil, že to nic neznamená. Můj život se nezmění. Fajn.

„Jsem si jistý, že když jsi vyrůstala v něčem takovém,“ dodal nejistě, „máš o světě sakra větší přehled než my a stejně už se o sebe dokážeš docela dobře postarat.“

„My?“

„Já a moji synové,“ řekl. „Noah a Kaleb. Vlastně nejsou o moc starší než ty. Možná o pár let.“

Takže mám bratrance. Nebo… nevlastní bratrance.

To je jedno. V podstatě o nic nejde. Hrála jsem si se světle modrou šňůrkou na svých spacích šortkách.

„Jen jsem se chtěl ozvat, abych ti to řekl,“ pokračoval konečně. „Jestli se chceš emancipovat, tak se ode mě nedočkáš žádných námitek. Nemám zájem ti cokoli ztěžovat tím, že tě vytrhnu z tvého života.“

Zadívala jsem se na šňůrku a sevřela ji mezi prsty, natáhla jsem ji. Tak dobře.

„No… děkuju, že jsi zavolal.“

Už jsem telefon odtahovala od ucha, když jsem zase uslyšela jeho hlas. „Chceš sem přijet?“

Zvedla jsem telefon zpátky.

„Nechtěl jsem, aby to vyznělo, že nejsi vítaná,“ vysvětloval. „To jsi. Jen jsem si myslel…“

Jeho hlas se vytratil, jen jsem poslouchala.

Zasmál se. „Jde o to, že tady žijeme dost odlehlým životem, Tiernan. Pro mladou ženu tady není moc velká zábava, zvlášť pro takovou, která nemá ani ponětí, kdo sakra jsem, víš?“ Hlas mu zvážněl. „Tvůj táta a já jsme si prostě… nikdy jsme si moc nerozuměli.“

Seděla jsem a mlčela. Věděla jsem, že by bylo slušné s ním mluvit. Nebo možná čekal, že se budu vyptávat. Třeba co se stalo mezi ním a mým otcem? Znal mou matku? Ale já jsem nechtěla mluvit. Bylo mi to jedno.

„Řekl ti, že žijeme v Coloradu?“ zeptal se Jake tiše. „Blízko Telluride, ale nahoře v horách.“

Nadechla jsem se a vydechla, namotala jsem si šňůrku na prst.

„Za hezkého počasí to do města není daleko, ale v zimě nám tu několik měsíců leží sníh,“ pokračoval. „To je úplně jiný život, než máš ty.“

Zvedla jsem oči a pomalu jsem pohledem přejela po strohé místnosti, ve které jsem spala jen zřídka. Police plné knih, které jsem nikdy nedočetla. Na stole stoh krásných diářů, které jsem si ráda kupovala, ale skoro nikdy jsem do nich nic nepsala. Během těch krátkých období, kdy jsem byla doma, jsem uvažovala o tom, že bych si to tu líp zařídila, ale dopadlo to stejně jako vždycky. Ani tapety jsem si nikdy nekoupila, protože jsem se nikdy nedokázala rozhodnout. Nemám žádnou představivost. Jo, můj život…

Přede mnou, na konci chodby, se tyčila tíha dveří mých rodičů.

Leží tam sníh, říkal. Celé měsíce.

„Žádná kabelovka. Žádný hluk. Někdy ani wifi ne,“ vykládal. „Jen zvuk větru, vodopádů a hromy.“

Zabolelo mě u srdce. Nevěděla jsem, jestli z jeho slov, nebo z jeho hlasu. Jen zvuk větru, vodopádů a hromy.

Vlastně to znělo úžasně. Vlastně docela hezky. Nikdo se k tobě nedostane.

„Moji kluci jsou na samotu zvyklí,“ mluvil dál. „Ale ty…“

Znovu jsem sevřela šňůrku a natáčela si ji na prst. Ale já…?

„Přijel jsem sem, když jsem nebyl o moc starší než ty,“ dodal; v jeho hlase jsem slyšela úsměv. „Měl jsem měkké ruce a hlavu plnou sraček, se kterými jsem nevěděl, co si počít. Byl jsem sotva naživu.“

V krku mě píchly jehličky, zavřela jsem oči.

„Musím zmínit taky pot a slunce.“ Povzdechl si. „Tvrdá práce, útěcha a pořád je co dělat. Vybudovali jsme všechno, co tu máme. Je to dobrý život.“

Možná právě to potřebuju. Utéct jako on v mém věku. Ponořit se do čehokoli jiného, protože jediné, co jsem dokázala cítit, byla únava.

„Vedeš dobrý život?“ zeptal se skoro šeptem.

Zavřela jsem oči, ale měla jsem pocit, jako by mi na plicích seděl náklaďák. Měla jsem skvělý život. Skříň plnou všech značkových šatů a kabelek, které každý očekává u dcery slavné hvězdy. Navštívila jsem dva tucty zemí a mohla si koupit, co jsem chtěla. Dům, ve kterém jsem právě byla, byl obrovský. V kuchyni stála plná lednička. Kolik lidí by si se mnou s radostí vyměnilo místo? Jaké mám štěstí?

„Chceš sem přijet, Tiernan?“ zeptal se znovu.

2. kapitola

Tiernan

SUNDALA JSEM SI bezdrátová sluchátka a nechala je viset na krku, zatímco jsem se rozhlížela kolem. V prostoru pro výdej zavazadel byly jen dva karusely. I záchod na letišti v Los Angeles je větší.

Je tady? Otáčela jsem se kolem dokola a snažila se poznat někoho, koho jsem nikdy neviděla, ale stejně mě nejspíš pozná dřív než já jeho. Fotky naší rodiny teď zaplavily internet.

Šla jsem s davem, zamířila k druhému pojízdnému pásu a čekala, až se objeví moje zavazadla. Nejspíš jsem si toho vzala až moc, zvlášť když je velká šance, že se tu dlouho nezdržím, ale upřímně, moc jsem nad tím nepřemýšlela. Poslal mi letenku mailem – napsal, že ji můžu použít, nebo ne – a já jen popadla kufry a začala balit. Až příliš se mi ulevilo, že mám co dělat.

Zkontrolovala jsem si telefon, abych se ujistila, že jsem nezmeškala jeho telefonát, kde se máme sejít, a místo toho jsem uviděla zprávu od Mirai.

Jen abys věděla… Koroner potvrdí příčinu smrti do konce týdne. Dostane se to do zpráv. Kdyby sis potřebovala promluvit, jsem tady. Kdykoliv.

Zhluboka jsem se nadechla, ale zapomněla jsem stejně intenzivně vydechnout, protože jsem si strkala telefon do zadní kapsy. Příčina smrti. Víme, jak zemřeli. Všichni náboženští pomatenci na Twitteru momentálně odsuzují mé rodiče jako hříšníky, protože si vzali život, a já se na to nemůžu dívat. I když jsem si o svých problémech s Hannesem a Amelií de Haasovými mohla říkat, co jsem chtěla, nechtěla jsem poslouchat kecy od cizích lidí, kteří je neznali.

Měla bych si vypnout telefon. Měla bych…

Stáhla jsem obočí. Měla bych jet domů.

Toho chlapa neznám a nemám ráda ani ty lidi, které znám.

Ale včera večer mi nic neznělo líp než odtamtud vypadnout.

Karusel se roztočil, a vytrhnul mě tak z přemýšlení; dívala jsem se, jak se začala objevovat zavazadla. Jeden z mých černých kufrů se pohnul směrem ke mně, natáhla jsem se, abych ho popadla, ale najednou se objevila jiná ruka, která ho zvedla. Prudce jsem se otočila a ocitla se tváří v tvář neznámému muži.

No, ne tak docela tváří v tvář. Shlížel na mě a já jsem otevírala ústa, abych promluvila, ale nemohla jsem si vzpomenout… na nic. Jeho oči byly jako zmrzlé, ani nemrkal, jen jsme tam tak stáli a dívali se na sebe.

Je to on?

Věděla jsem, že otcův nevlastní bratr má holandské předky, stejně jako můj táta, ale tenhle chlapík má rozhodně přes metr osmdesát, atletický vzhled s nakrátko ostříhanými tmavě blond vlasy a modrýma očima, jejichž mírně pobavený výraz zrazuje přísně zaťatou čelist a zastrašující přítomnost.

„Ty jsi Jake?“ zeptala jsem se.

„Ahoj.“

Ahoj? Nespouštěl ze mě oči a ani já jsem se nedokázala odtrhnout. Věděla jsem, že on a můj otec nejsou pokrevní bratři, ale z nějakého důvodu jsem si myslela, že si jsou podobní. Nevím proč. Moje očekávání však bylo úplně mimo a nenapadlo mě ani, že je mezi nimi takový věkový rozdíl. Jake musel být nejméně o deset let mladší než Hannes. Kolem třicítky, možná něco málo přes čtyřicet?

Možná to mělo co dělat s tím, že si nerozuměli. Vyrůstali na dvou úplně odlišných místech, takže toho asi v dospívání neměli moc společného.

Chvíli jsme tam tak stáli. Měla jsem pocit, že tohle je chvíle, kdy by se většina lidí objala nebo tak něco, ale pro jistotu jsem couvla o krok… dozadu – od něj.

Ale nevypadal, že by se chystal mě obejmout. Uhnul očima stranou a mávl rukou.

„Tenhle taky?“

Hlas měl hluboký, ale tichý, jako by se mě trochu bál, ale jinak ničeho jiného. Zrychlil se mi tep.

Na co se mě to ptal?

Aha, na zavazadla.

Ohlédla jsem se přes rameno a uviděla, že se blíží druhý můj černý kufr. Kývla jsem, čekala, až bude kufr u nás.

„Jak jsi věděl, že jsem to já?“ zeptala jsem se při vzpomínce, jak mi prostě vzal kufr, aniž by si slovem ověřil mou totožnost.

Ale jen se spíš pro sebe zasmál.

Na chvíli jsem zavřela oči a uvědomila si, že nejspíš někde viděl moje fotky, takže nebylo těžké na to přijít. „Jasně,“ zamumlala jsem.

„Promiň,“ zamumlal a protáhl se kolem mě, aby popadl druhý kufr. Klopýtla jsem o krok zpátky, jeho tělo se otřelo o moje.

Stáhl kufr z pásu a dodal: „Jsi tu jediná se zavazadly Louis Vuitton, takže…“

Střelila jsem po něm pohledem. Zaregistrovala jsem džíny se špinavými koleny a šedé tričko za sedm dolarů. „Ty poznáš Louise?“ podivila jsem se.

„Líp, než bych potřeboval,“ odpověděl, pak mě sjel pohledem. „Taky jsem vyrůstal v tomhle životě, vzpomínáš?“

V tomhle životě. Pronesl to, jako by značky a luxus popíraly jakoukoli podstatu. Lidé mohou žít v různých realitách, ale pravda je vždycky stejná.

Odkašlala jsem si a natáhla ruku po jednom z kufříků. „Můžu si něco vzít.“

„To je v pořádku.“ Zavrtěl hlavou. „V pohodě.“

Batoh jsem měla na zádech, sevřela jsem rukojeť příručního zavazadla, zatímco on se chopil mých dvou kufrů na kolečkách. Byla jsem připravená vyrazit, ale pořád se na mě jen díval – v očích něco nesmělého, ale zároveň udiveného.

„Co se děje?“ zeptala jsem se.

„Nic, promiň,“ odpověděl a potřásl hlavou. „Prostě vypadáš jako tvoje matka.“

Sklopím oči. Není to poprvé, co to slyším, a je to určitě lichotka. Moje matka byla krásná. Charismatická, s nádhernou postavou…

Ale nikdy mi to nedělalo dobře. Jako by každý viděl jako první ji.

Šedé oči, plavé vlasy, i když moje mají přirozený pískový odstín, zatímco její byly obarvené, aby vypadaly spíš zlatavě. Tmavší obočí je ale moje vlastní. Malý zdroj hrdosti. Líbí se mi, jak mi zvýrazňuje oči.

Zhluboka se nadechl. „Ještě něco?“ zeptal se; usoudila jsem, že mluví o mých zavazadlech, a zavrtěla jsem hlavou.

„Dobře, tak můžeme vyrazit.“

Vedl mě k východu a já šla těsně za ním. A tak jsme si proklestili cestu řídkým davem až ven.

Konečně jsme byli venku na slunci. Nadechla jsem se teplého, pozdně srpnového vzduchu, ucítila jsem asfalt a vůni stromů lemujících parkoviště. Vánek mě zašimral na pažích, přestože obloha byla bez mráčku a všechno kolem zelené, byla jsem v pokušení rozvázat si bundu kolem pasu a obléct si ji. Přešli jsme ulici, ani jsme se nemuseli rozhlížet po autech, protože i ve frontě na obsluhu ve venkovském klubu mých rodičů je v neděli odpoledne větší provoz. Líbilo se mi to. Žádné klaksony ani vytrubování, které by otřásaly vozovkou.

Zastavil se za černým truckem, ale místo aby odklopil zadní část, jen překulil můj kufr přes bok a naložil ho na korbu. Sklonil se, popadl druhý kufr a udělal totéž.

Zvedla jsem příruční tašku, abych mu pomohla, ale rychle chňapl i po té. Na slunci se zaleskly napjaté svaly jeho paže.

„Měla jsem se vypravit víc nalehko,“ pronesla jsem nahlas, co mě napadlo.

Otočil se ke mně. „Není to jen návštěva.“

Jo, možná. Pořád jsem si ještě nebyla jistá, ale říkala jsem si, že bude nejlepší vzít si s sebou dost věcí na dlouhou cestu, pokud se rozhodnu zůstat.

Nasedli jsme do auta. Když startoval, zapnula jsem si bezpečnostní pás. Reflexivně jsem sáhla po sluchátkách na krku, ale zarazila jsem se. Bylo by neslušné ho tak vytěsnit, když jsme se právě seznámili. Moji rodiče nikdy nic nenamítali, ale požádali mě, abych sluchátka nenosila v přítomnosti ostatních. Pustila jsem je a místo toho se zadívala na rádio. Prosím, ať hraje hudba.

A výborně, sotva motor zarachotil a ožil, rádio se rozsvítilo, hlasitě spustilo „Kryptonit“ a mně se na vteřinu ulevilo. Nezávazné klábosení bolí.

Vyjel z parkoviště, sepnula jsem ruce na klíně a zadívala jsem se z okénka ven.

„Tak jsem si to ověřil,“ pronesl tak nahlas, aby přehlušil rádio, „Máme online střední školu, která se o tebe může postarat.“

Podívala jsem se na něj.

„Máme tady spoustu dětí, které jsou potřeba na rančích a tak, takže je docela běžné, že se učí doma nebo absolvují kurzy online,“ vysvětloval.

Aha.

Trochu jsem se uvolnila. Na okamžik jsem si myslela, že očekává, že budu chodit do školy. Připravila jsem se na to, že budu žít na novém místě, ale nehodlám si zvykat na nové učitele a spolužáky. Ty, se kterými jsem chodila poslední tři roky, jsem sotva znala.

Každopádně se nemusel obtěžovat. Postarala jsem se o to já.

„Můžu zůstat v Brynmoru,“ odpověděla jsem a obrátila se zase zpátky k okénku. „Moje škola v Connecticutu se s mou… absencí v pohodě vyrovnala. Učitelé mi už poslali e-mailem sylaby a já budu moct všechno absolvovat online.“

Dálnice začíná ustupovat sporadickým domům podél silnice, několika rančům ve stylu osmdesátých let obehnaných ploty z rezavého drátěného pletiva, bungalovům, a dokonce i hobbymarketu Craftsman, to vše obklopené tmavými jehličnany.

„Dobře,“ odpověděl Jake. „To je v pohodě. Dej jim ale vědět, že můžeš být občas offline, protože u mě doma je wifi poruchová a za bouřky vypadává úplně. Možná by ti mohli posílat úkoly hromadně, abys během nějakého výpadku nezůstala pozadu.“

Podívala jsem se na něj. Odvrátil oči od silnice a podíval se na mě. Přikývla jsem.

„Ale kdo ví…“ dodal. „Třeba po týdnu u nás prchneš do hor.“

Protože…?

Potřásl hlavou a zavtipkoval: „Žádné obchoďáky ani karamelové macchiato na dosah.“

Stočila jsem zase pohled k okénku a zamumlala jsem: „Já nepiju karamelové macchiato.“

Byl to rozumný předpoklad, že se u nich možná nebudu cítit dobře nebo že se mi bude stýskat po „životě“ doma, ale naznačovat, že jsem primadona, která nepřežije bez Starbucksu, bylo trochu hloupé. Myslím, že můžeme poděkovat televizi za to, že si zbytek světa myslí, že holky z Kalifornie jsou všechno fifleny v tílkách bez ramínek – ale vzhledem k suchu, lesním požárům, zemětřesením, sesuvům půdy a jedné pětině sériových vražd z celých Států jsme taky dost drsní.

Chvíli jsme jeli mlčky. Před námi se objevilo město, zahlédla jsem dřevěné sochy a hlavní ulici s hranatými budovami nalepenými jedna na druhou. Po chodnících se loudali a postávali lidé, povídali si spolu, na sloupech lamp visely košíky s květinami – místu to dodávalo malebnou, úpravnou atmosféru. Na vyklopených zadních dvířkách náklaďáků zaparkovaných u chodníků posedávali teenageři. Prohlížela jsem si vývěsní štíty obchodů – všude se opakovalo Mamčin a Taťkův, žádné řetězce. Vzhlédla jsem a těsně předtím, než jsme pod ním projeli, jsem uviděla velký poutač.

Skvělý letní festival Chapel Peak!

26.–29. srpna

Chapel Peak…

„Tohle není Telluride,“ vyhrkla jsem a otočila se k němu.

„Říkal jsem, že je to za Telluride,“ opravil mě. „Daaaleko za Telluride.“

Vlastně ještě lepší. Telluride je vyhlášená lyžařská destinace – spousta obchodů a luxusní zboží. Tohle bude jiné. Chci něco jiného.

Sledovala jsem obchody, které jsme míjeli. Grind House Café. Pošta – Porter’s Post Office. The Cheery Cherry Ice Cream Shop. The…

Otočila jsem hlavu, abych se znovu podívala na roztomilou červenobíle pruhovanou markýzu, když jsme projeli kolem malého obchůdku, a skoro jsem se usmála. „Bonbony…“

Kdysi jsem obchody s bonbony milovala. Už léta jsem v žádném nebyla. Rebel’s Pebbles, přečetla jsem si vývěsní štít. Znělo to tak divokozápadně.

„Máš řidičák?“ zeptal se.

Podívala jsem se na něj a kývla.

„Dobře.“ Odmlčel se, cítila jsem, jak si mě prohlíží. „Klidně si půjč kterékoli auto, jen nezapomínej, abych věděl, kam jedeš, ano?“

Kterékoli auto. Myslí tím svá a svých synů? Mimochodem, kde jsou?

Ne že bych čekala, že budou na letišti taky, ale trochu mě znervózňovalo, že by nemuseli být z mého příjezdu nadšení, když mě nepřišli přivítat. Další věc, kterou jsem zapomněla vzít v úvahu. Obývají pohodlnou, testosteronem nabitou mužskou jeskyni a teď do ní přijde holka, takže se určitě bojí, že si před ní budou muset hlídat své oplzlé vtipy.

Samozřejmě, je čtvrtek. Možná jsou prostě jen v práci.

Což mi připomnělo…

„Co vlastně děláš?“ zeptala jsem se.

„Se syny upravujeme terénní motorky,“ odpověděl. „Čtyřkolky, buginy…“

„Vy tu máte dílnu?“

„Co?“

Odkašlala jsem si. „Vy tu máte… dílnu?“ pronesla jsem znovu, hlasitěji.

„Ne. Bereme zakázky, vyrábíme je u nás doma v garáži a pak hotový výrobek odesíláme,“ vysvětloval. Nemohla jsem si pomoct, znovu jsem se na něj podívala. Sedadlo řidiče ho bylo plné, opálené svaly na předloktí měl napjaté, jak svíral volant.

Tolik se lišil od mého otce, který nesnášel pobyt venku a nikdy nechodil jinak než v košili s dlouhým rukávem, pokud se zrovna nechystal do postele.

Podíval se mi do očí. „Brzy budeme mít spoustu objednávek,“ dodal. „Přes zimu nás to dost zaměstnává a na jaře je pak odesíláme, právě včas před sezonou.“

Takže pracují z domova. Všichni tři. Budou pořád doma. Roztržitě jsem třela dlaněmi a zírala před sebe, tep v uších mi zrychlil. Už v Brynmoru mi rodiče zařídili jednolůžkový pokoj bez spolubydlící. Jsem raději sama.

Nejsem žádný poustevník. Mluvím s učiteli a diskutuju, ráda poznávám svět a dělám různé věci, ale potřebuju prostor, abych mohla dýchat. Vlastní klidné místo, kde bych se mohla odreagovat – ale muži jsou hluční. Zvlášť ti mladí. Když budou pracovat z domova, budeme na sebe všichni neustále narážet.

Na chvíli jsem zavřela oči a najednou zalitovala, co jsem to udělala. Proč jsem to udělala?

Spolužáci mě neměli rádi, protože mé mlčení považovali za snobství. Ale tak to není. Jen potřebuju čas. To je všechno.

Bohužel málokdo je dost trpělivý, aby mi dal šanci. Ti kluci mě budou považovat za nevychovanou, stejně jako holky ve škole. Proč jsem se záměrně dostala do situace, kdy budu muset poznávat nové lidi?

Zaťala jsem čelist a polkla, když jsem koutkem oka zaregistrovala, že na mě Jake zírá. Jak dlouho mě pozoruje?

Okamžitě jsem se přinutila uvolnit obličej a zpomalit dech, ale než jsem stihla zabořit pohled do mobilu, abych zakryla svůj téměř panický záchvat, stočil auto doleva a plnou rychlostí zamířil zpátky směrem, kterým jsme právě přijeli.

Skvělé. Veze mě zpátky na letiště. Už jsem ho vyděsila dost.

Ale když se zase hnal po hlavní ulici a já jsem sevřela popruh bezpečnostního pásu, abych se uklidnila, projel přes dvě křižovatky, škubnul volantem doleva a zajel k chodníku.

Trhlo to se mnou, když prudce zabrzdil, ale než jsem zvážila, co se děje, vypnul motor a vystoupil.

Hm…

„Tak pojď,“ houknul a zabouchnul dvířka.

Podívala jsem se přes čelní sklo a na černém vývěsním štítu ve viktoriánském stylu jsem uviděla zlatý nápis Rebel’s Pebbles.

Dovezl nás zpátky k obchodu s bonbony.

Popadla jsem malou cestovní kabelku, vystoupila a šla za ním na chodník. Otevřel dveře, ozvalo se cinknutí malého zvonku a pustil mě před sebou dovnitř.

Zasáhla mě opojná vůně čokolády a karamelu; okamžitě se mi začaly sbíhat sliny. Naposledy jsem do sebe ráno před odletem natlačila hrst borůvek.

„Hej, Spencere!“ křikl Jake.

Odněkud zezadu se ozvalo zarachocení hrnce a něco jako bouchnutí dvířek trouby.

„Jake Van der Bong!“ Zpoza skleněné stěny vyšel muž, utíral si ruce a mířil k nám. „Jak se sakra máš?“

Van Der Bong? Sjela jsem očima k Jakeovi.

Usmál se na mě. „Nevšímej si ho,“ prohodil. „Nikdy jsem nekouřil. Chci říct, že už nekouřím. To je stará historka.“ Usměje se na muže. „To moje staré já. To zlé já.“

Oba se zasmáli a podali si ruce. Zadívala jsem se na muže, který k nám došel. Vypadal zhruba stejně starý jako Jake, i když byl o pár centimetrů menší, na sobě měl červenomodrou flanelovou košili, hnědé vlasy rozcuchané.

„Spenci, tohle je moje neteř Tiernan,“ představil mě Jake.

Spencer obrátil pohled ke mně, doutíral si ruku a podal mi ji. „Neteř, jo?“ Tvářil se zvědavě. „Tiernan. To je hezké jméno. Jak se máš?“

Kývla jsem a potřásla mu rukou.

„Dej jí, co bude chtít,“ oznámil mu Jake.

„Ne, to je v pořádku.“ Potřásla jsem hlavou.

Ale zamračil se a varoval mě: „Jestli si nenacpeš plný pytlík, nacpe ti ho sám a bude to samá lékořice a mátové tyčinky.“

Reflexivně jsem nakrčila nos. Muž si odfrknul. Lékořice může jít k čertu.

Jake poodešel, vzal si sáček a začal ho plnit karamelami, zatímco já jsem jen stála; moje hrdost mi bránila se pohnout. To je vždycky to nejtěžší. Nerada dávám lidem, co chtějí.

Ale pak jsem ucítila aroma cukru a soli a teplá čokoládová vůně mě praštila do nosu a stoupala přímo do hlavy. Ráda bych ochutnala.

„Na co čekáš, de Haasová?“ zavolal na mě strýc.

Zamrkala jsem.

Zašrouboval sklenici s karamelami a přešel ke gumovým žížalám, hodil po mně pohledem. Oplatila jsem mu ten pohled. Oslovení příjmením asi mělo působit hravě. Od něj to ale bylo… hrubé. Vydechla jsem, přešla k sáčkům a jeden jsem si vzala. „Zaplatím to,“ informovala jsem ho.

Nedíval se na mě. „Jak chceš.“

Otevřela jsem sáček, instinktivně jsem minula čokoládu a zvolila méně kalorické želatinové bonbony. Vybrala jsem si několik broskvových kroužků, melounových klínků a modrých žraloků. Přihodila jsem ještě pár gumových medvídků a Sour Patch Kids, přestože jsem věděla, že nic z toho nesním.

Lhostejně jsem přešla k další nádobě, zalovila v ní naběračkou a vytáhla hromádku červených bonbonů.

Švédské rybičky jsou plné kukuřičného sirupu, potravinářských barviv a přídatných látek, řekla mi jednou máma. Podívala jsem se na bonbony – kdysi jsem milovala, jak mi kloužou mezi zuby, ale od třinácti let jsem je neochutnala. V době, kdy jsem začala být ochotná vzdát se čehokoli, jen aby si mě vážila. Možná kdybych jedla jako ona, líčila se jako ona, kupovala si kabelky Prada a Chanel jako ona a nosila jakoukoli křiklavou obludnost, kterou navrhl Versace, tak by…

Ale. Potřásla jsem hlavou a ani jsem tu myšlenku nedokončila. Naložila jsem si do sáčku dvě pořádné naběračky sladkostí. Najednou vedle mě stál Jake a strčil ruku přímo do sklenice. „Tyhle mám taky nejradši,“ zašeptal a strčil si dva do pusy.

„Hej, ty mizero!“ křikl na něj Spencer.

Ale Jake se jen zasmál. Zavřela jsem sklenici a zakroutila vrchní část sáčku.

„Pytlík je za sedm pětadevadesát, ať se děje, co se děje, tak si ho naplň pořádně,“ upozornil mě Jake a přesunul se kolem mě k dalším nádobám se sladkostmi.

Sedm pětadevadesát. Skoro tak drahé jako lahve švýcarské vody, ve kterých se koupala moje matka. Jak to, že on skončil úplně jinak než oni?

Proloudala jsem se dalšími dvěma uličkami a prošla kolem vitríny s čokoládovými cukrovinkami. Sbíhaly se mi sliny při pomyšlení, jak dobře to všechno chutná.

„Hotovo?“ Jake prošel kolem mě.

Šla jsem za ním k pokladně a hodila sáček na pult. Bála jsem se, že se pokusí jít první a zaplatit za mě.

Rychle jsem vytáhla peníze a ten chlap, Spencer, to zřejmě pochopil, protože mi rychle bez váhání všechno namarkoval. Zaplatila jsem a ustoupila. Udělala jsem místo pro Jakea.

Namarkoval jeho bonbony, ale podíval se na mě. „Zůstaneš nahoře… na vrcholku dlouho?“ zeptal se a najednou to znělo váhavě.

Na vrcholku?

Jake odpověděl za mě. „Jo, možná až do příštího léta.“

Muž sjel pohledem k němu a ve tváři mu byly znát obavy.

„Neboj se,“ zasmál se Jake a podal mu peníze. „Ochráníme ji před mocnými, nedobrými živly.“

„Copak se ti vůbec někdy podařilo zvládnout Kaleba?“ odsekl Spence a vytrhnul Jakeovi peníze z ruky.

Kaleb. Jeden z jeho synů. Podívala jsem se na Jakea, ale ten jen zavrtěl hlavou. Posbíral si drobné a bonbony a zamířili jsme ke dveřím.

„Děkuju,“ řekla jsem Spencerovi.

Jen přikývl a díval se za námi, jak odcházíme, takže jsem byla ještě nervóznější, než když jsme přišli. Nastoupili jsme zase do auta, strýc se odpíchl od chodníku a vyrazili jsme zase původním směrem.

Okvětní lístky růžových petúnií v koších na lampách se třepotaly ve větru proti modré obloze, mladí muži v tričkách bez rukávů tahali pytle s čímsi z nakládací rampy obchodu s krmivy do svého pickupu. Vsadila bych se, že se tu všichni znají jménem.

„Není to Telluride,“ prohodí Jake, „ale větší město už bych asi nikdy nechtěl vidět.“

Souhlasila jsem. Alespoň na chvíli.

Projeli jsme kolem posledních obchodů přes nějaké koleje a ocitli jsme se na silnici lemované neopadavými stromy, která pomalu stoupala do výšky. Postupně se zužovala, stromy byly stále vyšší a stínily víc a víc pozdně odpoledního světla, jak jsme nechávali město za sebou. Z hlavní silnice odbočovalo několik štěrkových a polních cest. Snažila jsem se nahlédnout na jejich konec, ale nic jsem neviděla. Vedou snad k dalším pozemkům? K domům?

Chvíli jsme stoupali a motor vrčel, jak Jake projížděl jednu zatáčku za druhou. Z města pod námi už jsem neviděla nic. Skrz větve probleskly sluneční paprsky. Zamrkala jsem a cítila při tom, jak náklaďák sjíždí z upravené dálnice na polní cestu. Zhoupla jsem se na sedadle, jak auto poskočilo na hrbolech. Jednou rukou jsem se přidržela palubní desky a sledovala pruh cesty před námi, lemovaný jedlemi. Stoupali jsme dalších dvacet minut.

„Je to docela dlouhá cesta,“ poznamenal Jake, obloha mezitím potemněla, „takže kdybys chtěla jet do města, řekni si včas a pojedu s tebou já nebo jeden z mých synů, ano?“

Přikývla jsem.

„Nechci, aby ses na téhle cestě po setmění ocitla sama,“ dodal.

Jo, já taky ne. Nedělal si legraci, když říkal „na samotě“. Člověk si musí dát pozor, aby měl všechno, co potřebuje, protože když potřebuje mléko, cukr nebo sirup proti kašli, do obchodu to není zrovna kousek.

Odbočil doprava a vyjel na strmou štěrkovou příjezdovou cestu. Kamínky skřípaly pod pneumatikami, když jsme se blížili k nějakým stavbám, a mezi stromy prosvítala světla. Jasně se rýsovala v houstnoucím šeru.

„Celá ta cesta, kterou jsme právě projeli, bývá v zimě zasypaná,“ vysvětloval Jake, „a vzhledem k tomu, že místy je hodně strmá a zledovatělá, nedá se dostat do města celé měsíce, když jsou silnice zavřené. Vezmeme tě do toho obchodu s bonbony, aby ses předzásobila, než začne sněžit.“

Ignorovala jsem ten pokus o vtip a snažila se v posledních zbytcích světla prohlédnout si budovy, ke kterým jsme se blížili, ale přes stromy všude kolem jsem toho moc neviděla. Něco, co vypadá jako stáj, pár kůlen, několik dalších menších staveb ponořených v houští a pak…

Konečně Jake zase vyjel na rovnou plochu a zaparkoval přímo před domem s masivními okny. V několika se svítilo. Střílela jsem očima doleva, doprava, nahoru a dolů, prohlížela si obrovský dům, a i když ve tmě jsem nedokázala rozeznat žádné detaily, viděla jsem, že je velký, dvoupatrový, a nahoře i dole byla velká terasa.

Oddechla jsem si. Když říkal „chajda“, okamžitě mi naskočilo „prepper s nejnutnějšími věcmi k přežití“ a myslela jsem spíš na samotu a místo daleko od Los Angeles než na obligátní barabiznu, ve které jsem se právě uvolila žít. Až na letišti jsem začala přemýšlet o svém unáhleném rozhodnutí a o tom, čemu jsem se vlastně upsala. Internet jsem nepotřebovala, ale doufala jsem aspoň ve vodovod.

A teď jsem se dívala na dům před sebou a pomyslela si, že mám štěstí. Ještě chvilku jsem váhala, ale pak jsem otevřela dvířka a vystoupila ven, vzala jsem si batoh. Možná jsem to přehnala. Možná nebude moc důvodů k nervozitě. Bylo tu ticho, jak jsem doufala, nedechla jsem se, ze svěží vůně vody a kamení mi přeběhl mráz po zádech. Miluju tu vůni. Připomíná mi túru na Vernal Fall v Yosemitech s letním táborem před lety.

Jake zvedl moje kufry a já, i když bylo trochu chladno, jsem si nechala svetr uvázaný kolem pasu a následovala ho po dřevěných schodech nahoru. Přední část přízemí byla téměř celá prosklená, takže jsem trochu nahlédla dovnitř. Zdálo se, že je to jedna velká místnost s vysokým stropem. Převládala tam jediná barva – hnědé bylo dřevo, hnědá kůže, hnědé bylo taky paroží a koberce. Všimla jsem si i nějakých kamenných prvků.

„Ahoj!“ zavolal Jake. Vešla jsem za ním a opatrně za sebou zavřela.

Přiběhli dva psi, hnědý labrador a další, hubený s šedočernou srstí a skelnýma černýma očima. Jake se k nim sklonil a pořádně je podrbal, pohladil a poplácal, zatímco se rozhlížel kolem.

„Je tu někdo?“ zavolal znovu.

Zvedla jsem oči a uviděla několik pater krovů, i když vlevo byl strop trochu nižší, stejně jako vpravo, kde byla kuchyně. Tady dole nebylo moc stěn; obývací pokoj, jídelna, něco jako salon a kuchyň splývaly dohromady. Nezbývalo tu moc soukromí.

Ale bylo to prostorné.

„Jo, jsem tady!“ ozval se mužský hlas.

Z kuchyně vyšel mladík s dvěma lahvemi piva v ruce, potřásl hlavou na Jakea. „Ježíšikriste, ta pitomá Shawnee zas utekla,“ vyhrknul.

Došel k nám. Zdálo se, že se chystá podat jedno pivo Jakeovi, ale pak se podíval na mě a zarazil se.

Tmavě plavé vlasy měl sčesané dozadu pod baseballovou čepicí a nezdál se o moc starší než já, tak dvacet nebo jednadvacet. Ale jeho tělo… Pod zeleným tričkem se rýsovaly opálené silné paže – byl urostlý. Křišťálově průsvitné modré oči se trochu rozšířily, rty se pohnuly do poloúsměvu.

„Tohle je Noah,“ představil nás Jake. „Můj mladší syn.“

Chvíli mi to trvalo, ale zvedla jsem ruku, abych mu ji podala. Ale místo aby jí potřásl, mi do ní vložil jednu lahev a prohodil: „Zvykej si. Hodně tady pijeme.“

Dlaň mi zvlhla z orosené lahve, sjela jsem pohledem k Jakeovi. Vzal si lahev ode mě a podíval se na svého syna. „Tvůj bratr?“

„Pořád ještě je tam uvnitř,“ odpověděl Noah, ale nespouštěl pohled ze mě.

„Jasně.“

Uvnitř? Napadlo mě, co to asi znamená, ale setřásla jsem to a otřela si mokrou ruku o džíny. Stále jsem cítila, jak na mě upírá zrak. Proč na mě tak zírá?

Znovu jsem se mu podívala do očí – usmál se. Měla bych něco říct? Nebo by měl něco říct on? Asi je to divné. Vždyť jsme v podstatě bratranec a sestřenice. Mám ho obejmout nebo co?

Je neslušné to neudělat?

To je jedno.

„Jak dlouho jsi toho koně hledal, než jsi to vzdal?“ zeptal se Jake, hlas mu ztěžkl zadržovaným vzdychnutím.

Noah se zářivě usmál a pokrčil rameny. „Moje logika je taková, že když ji nenajdeme, tak už nám nikdy neuteče.“

Jake svraštil obočí a vysvětloval mi: „Máme mladou klisnu, která si vždycky najde nějakou cestu ven ze stáje.“ Pak se znovu podíval na syna, jako by o tom mluvili už mockrát. „Ale koně stojí spoustu peněz, takže je třeba ji najít.“

Noah zvedl pivo a couvnul. „Jen jsem se vrátil pro palivo.“ Ještě se na mě ohlédl, když zamířil k zadní části domu. „Jestli se budeš sprchovat, nech mi trochu teplé vody,“ prohodil.

Sledovala jsem ho, jak prochází kolem velkého kamenného krbu, pak dlouhou chodbou a nakonec jsem zaslechla, jak se někde vzadu v domě zabouchly síťové dveře. Jde teď večer hledat koně?

„Je tma, takže ti to tu ukážu až ráno,“ vzdychl Jake a přešel doprava, „ale kuchyně je tady.“

Obešel ostrůvek ve velkém prostoru, ale já jsem zůstala, kde jsem byla.

„Samozřejmě si vezmi cokoliv,“ pokračoval a podíval se na mě. „Než začne v příštích měsících sněžit, ještě mockrát pojedeme do města, takže můžeme zásobit spíž jakýmikoli potravinami, které máš ráda. Taky budeme trochu zavařovat.“ Zavřel dveře lednice, které nejspíš Noah nechal otevřené, a dodal: „Snažíme se vypěstovat, odchovat a ulovit co nejvíc vlastních potravin.“

Předtím se mi zdálo, že mezi ostatními stavbami vidím také stodolu a skleník. Když to tu na tak dlouho zapadne sněhem, je rozumné spoléhat se na obchody s potravinami a vůbec na město co nejméně.

Pokynul mi, abych ho následovala, a otevřel dveře v boční stěně.

„Kdybys potřebovala pračku a sušičku, je tady v dílně,“ ukázal mi a rozsvítil. Sestoupil po několika schodech. Uviděla jsem jasně osvětlenou garáž a v ní další náklaďák, tentokrát červený.

Zvedl z betonové podlahy proutěný koš na prádlo a hodil ho na víko sušičky, ale když jsem udělala krok za ním, zarazila jsem se. Vpravo visel za zadní nohy jelen, kolem kanálku pod ním se leskla malá kaluž krve. Paroží se vznášelo metr nad podlahou a mírně se pohupovalo. Co to sakra…? Stála jsem s otevřenou pusou a zírala.

Najednou stál Jake vedle mě na schodech. „Jak jsem říkal… pěstovat, chovat, lovit a zabíjet.“ Znělo to pobaveně, ať už na mém obličeji viděl cokoli. „Nejsi vegetariánka, že ne?“

Byl pryč dřív, než jsem stihla odpovědět. Vycouvala jsem z garáže, vešla do domu a zavřela dveře. Nejsem vegetariánka, ale napadlo mě, že jsem se ještě nikdy s masem nesetkala dřív, než se stalo masem. Několikrát jsem polkla, abych si svlažila sucho v ústech.

„Obývací pokoj, koupelna, televize,“ ukazoval mi, když jsem k němu došla. „Nemáme kabelovku, ale máme spoustu filmů a můžeš streamovat, dokud vydrží internet.“

Rozhlédla jsem se po velkém pokoji, stály tu rustikálně vypadající kožené pohovky, konferenční stolek a křesla. Krb byl dost velký na to, aby se u něj dalo sedět, a komín se táhl až ke krovům. Všude dřevo a kůže. Vonělo to tu jako v Home Depot s příchutí spálené slaniny.

„Chceš wifi?“ zeptal se mě.

Připomínka, že se tu můžu připojit, mě na chvíli zarazila. Ale kdybych odmítla, divil by se proč. „Jasně,“ odpověděla jsem.

„Je to pod Cobra Kai.“

Střelila jsem po něm pohledem. Roztomilé.

Podívala jsem se na dostupné sítě a zjistila, že Cobra Kai je jediná.

„Heslo?“

Chvíli mlčel, pak řekl: „Člověk, který tě napadne, je nepřítel. A nepřítel si nezaslouží…“

Zarazila jsem se dřív, než jsem stihla zavrtět hlavou, a zadala jsem „žádné slitování“. Telefon se během několika vteřin připojil.

Jake ke mně došel a podíval se na displej. Pochopil, že jsem heslo zadala správně, a ohromeně přikývl. „Můžeš zůstat.“

Stál blízko, nadechla jsem se a o krok couvla. Rozhlédla jsem se po místnosti, co bude dál. Zůstal stát na místě, v očích mu přeběhlo něco, co neřekl. Stejně jako já nejspíš přemýšlel, co tu sakra dělám a co se mnou bude dělat ten týden nebo rok, než odejdu.

„Máš hlad?“ zeptal se.

„Jsem unavená.“

Pokývl si spíš pro sebe, jako by si právě vzpomněl, že mi před dvěma dny zemřeli rodiče a že jsem dneska cestovala přes čtyři státy. „Samozřejmě.“

Ale na to jsem vůbec nemyslela. Prostě jsem jen potřebovala být sama.

Vzal mi kufry. Šla jsem za ním nahoru, zábradlí se nahoře stáčelo kolem čtvercové podesty. Na chvíli jsem se zastavila a otočila dokola, po obou stranách jsem viděla sedmero nebo osmero dveří.

„Můj pokoj.“ Jake ukázal přímo před nás na tmavě hnědé dřevěné dveře a pak v rychlém sledu kolem podesty, když jsme míjeli další pokoje. „Koupelna, Noahův pokoj – a tady je ten tvůj.“

Postavil moje zavazadla u dveří v rohu podesty, slabé světlo z kovaného lustru nad nimi mi sotva dovolovalo se tady zorientovat, ale bylo mi to jedno.

Pak mi ale došlo, že mi ukázal jen svůj, Noahův a můj pokoj.

„Máš ještě jednoho… syna,“ pronesla jsem. „Připravila jsem ho o jeho ložnici?“

Jsou tu další dveře. Nenarušuju jejich prostor, že ne?

Ale jen ukázal bradou doprava. K jediným dveřím v zadní stěně. K jediným dveřím mezi mnou a koupelnou.

„Kalebův pokoj je v druhém patře,“ vysvětlil mi. „Je to jediný pokoj nahoře, takže prohlídka není potřeba. Je z něj ale skvělý výhled. Spousta vzduchu a prostoru. Má rád prostor.“ Vzdychl, v jeho tónu zazněl smutek, ale to už otevíral dveře mé ložnice, oba psi se před námi hrnuli dovnitř. „Měj to na paměti, až se s ním setkáš, a neber si nic osobně.“

Na okamžik jsem se zarazila, ráda bych věděla, co tím myslí, ale o mně lidé říkají totéž. Znovu jsem se podívala na dveře, soudila jsem, že za nimi jsou schody, protože Jake říkal, že jeho pokoj je ve třetím patře. Je Kaleb nahoře? Jeho bratr říkal, že je „uvnitř“.

Jake vnesl moje kufry do pokoje, šla jsem za ním. Uslyšela jsem cvaknutí vypínače a místnost náhle vyplnilo světlo žárovky. Skoro mě to zahřálo, téměř jsem se usmála.

Bylo to příjemné.

Ne že bych od toho moc čekala, ale bylo to tu útulné a nepřeplácané, dokonce tu byl i krb. Na opačné straně místnosti byly dvojité dveře, postel, komoda a křeslo, všechno laděné do dřevitých barev, takže zbývala spousta místa na přecházení sem a tam a povalování se na podlaze, jak to často dělám.

Potlačila jsem zívnutí, oči mi trochu slzely.

„Ručníky jsou tady,“ oznamoval mi Jake z chodby. „Dej mi vědět, kdybys něco potřebovala.“

Vešel zpátky do pokoje, dveře ho byly plné.

„Je to v pořádku?“ zeptal se.

Přikývla jsem a zamumlala: „Je to hezké.“

Vnímala jsem, jak mě pozoruje, napnuly se mi svaly. „Moc toho nenamluvíš, co?“

Podívala jsem se na něj.

Usmál se. „To změníme.“

Hodně štěstí.

Vzal za kliku a chystal se odejít.

„Mého otce jsi nenáviděl.“ Podívala jsem se na něj a on se zarazil. „Nebo ne?“

Narovnal se a upřeně se na mě zadíval.

„Nebude ti nepříjemné, když mě tu budeš mít…? Strýčku Jakeu?“

Jestli nenáviděl mého tátu, nebudu mu ho připomínat?

Ale jeho oči se na mě dál pronikavě upíraly. Vyrovnaným tónem řekl: „Když se na tebe podívám, nevidím tvého otce, Tiernan.“

Pořád jsem si nebyla jistá, co to znamená a jestli by mě to mělo uklidnit. Vypadáš jako tvoje matka. Na letišti řekl, že vypadám jako moje matka. Vidí ji, když se na mě dívá? Myslel to tak?

Oči mu potemněly, palcem si třel vnitřní stranu ruky, pak ji sevřel do pěsti.

Strnula jsem, žaludek se mi sevřel.

„A nemusíš mi říkat strejdo,“ dodal. „Stejně jím ve skutečnosti nejsem, ne?“

Ale než jsem stihla odpovědět, mlaskl, aby přivolal psy, zavřel dveře a nechal mě samotnou.

Zůstala jsem nehybně stát, ale nervy pod kůží mi jen hořely. Po jednom telefonátu, sedadle v autobuse a čtyřech státech mi to konečně dojde… Vždyť já tyhle lidi vůbec neznám.

3. kapitola

Tiernan

ZÍVLA JSEM. Když jsem se v posteli prohnula v zádech a protáhla se, do nosu mě uhodila teplá vůně čerstvé kávy.

Sakra. Spala jsem jak zabitá.

Natáhla jsem se na noční stolek pro telefon, abych se podívala, kolik je hodin, ale ruka mi propadla prázdným prostorem. Cože?

A v tu chvíli jsem si toho všimla. Hrubé nové povlečení. Sténání postele pod mým tělem. Polštář, který není péřový, jak je můj krk zvyklý.

Zamžikala jsem, abych se probudila, a uviděla jsem slabé ranní světlo rozlévající se po stropě, kam dopadalo prosklenými dvoukřídlými dveřmi mého pokoje.

Vlastně to není můj pokoj.

Nadzvihla jsem se na loktech, hlava se mi točila, sotva jsem udržela otevřená víčka a znovu jsem zívla.

A pak to dolehlo všechno najednou. Co se stalo. Kde jsem. Jak jsem utekla, protože jsem byla zbrklá a nepřemýšlela jsem. Nejistota, která mi trochu sevřela žaludek, protože nic nebylo povědomé.

To, jak se mi to nelíbí a jak jsem zapomněla, že nemám ráda změny.

To, jak se na mě včera večer díval.

Našpicovala jsem uši. Venku se ve větru zmítaly skřípající větve stromů, vítr hučel i v komíně.

Žádné vzdálené hlasy z otcovy pracovny, kde si pouští šest plochých obrazovek, když se připravuje na svůj den. Žádná suita stylistů a asistentů, pobíhajících po schodech nahoru a dolů a připravujících mou matku na ten její, protože ta nikdy neopustí dům, pokud není dokonale učesaná a nalíčená.

Žádné vyzvánějící telefony ani zahradníci se sekačkami.

Na okamžik se mi zastesklo po domově. Hlavou mi proplouvaly obrazy, které jsem nedokázala zahnat. Jak právě teď leží na studených kovových deskách. Jak je zasouvají do studených skříní. Otec má promodralou kůži a matka vlhké vlasy, nalíčení je pryč. Všechno, čím byli – všechno, čím byli známí celému světu –, je pryč.

Myslela jsem na ně a strnule čekala, až mě začnou pálit oči. Horkost slz. Bolest v krku.

Chtěla jsem, aby ty slzy přišly.

Přála jsem si, aby přišly.

Ale nepřicházely. A to mě trápilo víc než smrt rodičů. Existuje název pro lidi, kteří neznají lítost. Lidé, kteří se nedokážou vcítit. Lidé, kteří projevují silné asociální postoje. Ale já přece nejsem sociopat. Vždyť jsem brečela při bitvě o Zimohrad ve Hře o trůny. A teď nepláču – ani jednou –, když mi zemřou oba rodiče?

V tomhle městě aspoň nikoho nebudu zajímat já ani to, jak se vyrovnávám s jejich smrtí. Jediný člověk doma, který to pochopí, je Mirai.

Zamrkala jsem, když jsem si to uvědomila. „Mirai…“

Sakra. Odhrnula jsem přikrývku, vylezla z postele a zamířila ke komodě, kde se mi nabíjel telefon. Popadla jsem ho, zapnula a uviděla seznam zmeškaných hovorů – většina od matčiny asistentky. Nezdržovala jsem se záznamníkem, vyťukala jsem číslo Mirai a při tom mi došlo, že na západním pobřeží je teprve před šestou.

Zvedla to téměř okamžitě.

„Mirai,“ řekla jsem dřív, než se na cokoliv zmohla.

„Tiernan, díky bohu.“

Ztěžka oddechovala, jako by buď běžela k telefonu, nebo se právě probudila.

„Promiň, měla jsem vypnuté zvonění,“ vysvětlovala jsem.

„Jsi v pořádku?“

„Jsem v pohodě.“

Zachvěla jsem se, takže jsem zvedla víko kufru a vytáhla černou mikinu; žonglovala jsem s telefonem, jak jsem se snažila si ji přetáhnout přes hlavu.

„Takže… tam zůstaneš?“ zeptala se po pauze. „Víš, že nemusíš. Jestli se ti v domě nebude líbit nebo se tam budeš cítit divně…“

„Jsem v pohodě,“ ujistila jsem ji. „Dům je pěkný a on je…“ Odmlčela jsem se a hledala další slovo. Jaký je? „Pohostinný.“

„Pohostinný,“ opakovala po mně, zjevně podezíravě.

Odkašlala jsem si. „Tak co nového ve světě?“ zeptala jsem se ve snaze změnit téma. „Není mě někde potřeba?“

„Prostě se jen o sebe starej,“ odpověděla, neuniklo mi, že se mě pokusila zarazit. „Už tě nebudu znovu otravovat. Zavolej mi, když budeš chtít – chci, abys zavolala –, ale já zůstanu u esemesek. Jen chci, abys na chvíli na všechno tady zapomněla, ano? Mám to pod kontrolou.“

Rozhlédla jsem se po ložnici, kde jsem se před chvílí probudila, a byla jsem vděčná, že ji mám jen pro sebe, protože jsem tak měla aspoň jedno místo, které bylo moje a kde jsem mohla být sama. Ale při pomyšlení, že bych měla vyjít z tohoto pokoje a konfrontovat se s novými lidmi, se mi zvedal žaludek a já…

Prostě mi objednej letenku domů, Mirai, chtěla jsem říct. Ale neudělala jsem to.

Zdálo se, že Jake je ochotný mě nechat být a příliš na mě netlačit, zatímco Noah byl přátelský. Až moc přátelský.

A Kaleba jsem ještě nepoznala, takže to máme další novou osobu.

Přešla jsem ke dvojitým dveřím, potřebovala jsem na vzduch.

Ze všeho nejmíň by mě mělo trápit, co si lidé myslí nebo říkají o mé nepřítomnosti doma – a co si myslí a říkají o mých rodičích –, ale nemohla jsem si pomoct. Měla jsem pocit, že daleko a mimo dění je najednou to poslední místo, kde bych teď měla být. Obzvlášť když jsem hloupě pověsila klobouk na hřebík uprostřed ničeho, s nějakým chlapem, kterého můj otec nenáviděl, a na pozemku, který páchne koňským trusem a mrtvými, hnijícími mršinami jelenů.

Přitiskla jsem si telefon mezi ucho a rameno a otevřela jsem dveře. „Měla bych tam být na…“ A pak jsem zmlkla, dveře se otevřely a přede mnou se rýsoval výhled.

Spadla mi brada. Najednou jsem byla o pár centimetrů vyšší.

„Měla bys udělat, co potřebuješ,“ říkala Mirai.

Ale já jsem ji sotva vnímala. Zírala jsem před sebe, nepřítomně jsem vyšla na prkna velké terasy a dívala se na prostor před sebou, který jsem předešlého večera ve tmě nezaregistrovala.

Srdce mi bušilo.

Tak tohle je ten „vrcholek“. Do téhle chvíle mě nenapadlo, že se tak město jmenuje z nějakého důvodu.

V dálce se mezi stromy za terasou tyčila hora. Její žulový vrchol byl šedivý, lemovaný zelenými borovicemi a korunovaný bílými mraky, díky nimž byla scéna tak krásná, že jsem na chvíli ztratila dech.

Do prdele.

Bylo to tam. Katedrála usazená pod modrou oblohou, a než jsem se stačila zarazit, zvedla jsem ruku a natáhla se po ní, jako bych ji chtěla vzít do dlaně, ale jen mi mezi prsty zavál ranní vzduch. Nadechla jsem se. Vůně země a kamení mi i na dálku vnikla do nosu, vzpomínka na pach mrtvého zvířete ze včerejší noci byla rázem pryč. Ve vzduchu visela vůně vody, svěží, ale zatuchlá tam, kde se vsákla do půdy a kamení, a já jsem se znovu nadechla a zavřela oči.

Chloupky na rukou se mi zježily.

Musím hned odjet, pomyslela jsem si. Nechci si na tu vůni zvykat, protože za chvíli přestane být výjimečná.

„Jestli chceš přijet na pohřeb, tak přijeď,“ pokračovala Mirai, jako by mě ještě zajímalo cokoli, o čem jsme mluvily. „Pokud ne, myslím, že se nikdo nebude ptát jediné dcery Hannese a Amelie de Haasových, jestli je natolik rozrušená náhlou smrtí obou rodičů, že se pohřbu nedokáže zúčastnit.“

Otevřela jsem oči, část mého já se chtěla usmát a druhá byla zklamaná sama sebou, protože jsem věděla, že neodejdu. Alespoň ne dnes. Zvedla jsem oči a podívala se na vrchol – ještě jsem nechtěla ten pohled opustit.

Polkla jsem a vzpomněla si na Mirai. „Díky,“ řekla jsem. „Dám si pár dní pauzu a promyslím si, co budu dělat.“

Pohřeb se bude konat až za čtyři nebo pět dní, přinejmenším. Lidé z celého světa potřebují čas, aby se dostali do Kalifornie, bude potřeba zařídit spoustu věcí. Měla jsem čas.

„Mám tě ráda, Tiernan,“ řekla.

Odmlčela jsem se. Je jediná, kdo mi to říká.

Vracely se mi teď všechny vzpomínky, až na to, že teď jsem zachytávala věci, které jsem si předtím neuvědomila.

Všechny ty chvíle, kdy mi ona – ne matka nebo otec – volala do školy, jestli něco nepotřebuju. Všechny dárky pod stromečkem, které mi koupila ona – ne oni –, a narozeninová přání, která za ně podepsala. Všechny ty filmy nevhodné pro mládež do osmnácti, na které mě dostala, a všechny ty cestopisy, které mi strkala do tašky, protože věděla, jak ráda je čtu.

První visací náušnice, které jsem kdy měla, byly dárek od ní.

A já, krucinál, jenom přikyvuju přes telefon, protože to je všechno, co dokážu.

„Dýchej, jo?“ dodala.

„Ahoj.“

Zavěsila jsem, krk stažený, a dál jsem zírala na krásný výhled, vlasy mi vlály v jemném vánku a divoká vůně vzduchu byla jako droga. Opojná.

V dálce bušil do stromu datel a vítr se proháněl osikami a borovicemi. Čím hlouběji půjdu lesem, tím tmavší bude, až už neuvidím nic. Chodí na túry? Jake, Noah a Kaleb? Vydávají se někdy dál do lesa? Mají čas na průzkum?

Ticho prořízl jekot motorové pily. Zamrkala jsem a kouzlo bylo pryč. Otočila jsem se, hodila telefon na postel, došla si pro jeden z kufrů a vyhrabala z něj toaletní tašku.

Stiskla jsem kliku dveří, vrzla a já jsem sebou trhla. Moji rodiče neměli po ránu rádi hluk.

Tiše jsem vkročila do tmavé chodby. Tmavé dřevěné podlahy a obložení ozařovala jen dvě nástěnná světla a rustikální lustr, po špičkách jsem prošla kolem pokoje, o kterém mi Jake večer řekl, že je jeho, zamířila jsem k dalším dveřím a sáhla po klice.

Než jsem ji ale stihla sevřít, dveře se otevřely, do chodby se rozlilo světlo a přede mnou stála mladá žena, zatraceně nahá. Obličej jí lemovaly rozcuchané kaštanové vlasy, které splývaly nad holá ňadra.

Ježíši… Odvrátila jsem hlavu. Co to sakra je? Je to manželka mého strýce? Nezmínil se, že je ženatý, ale taky neřekl, že není. Vrhla jsem na ni další rychlý pohled, usmála se a založila si ruce na prsou. „Promiň,“ zašeptala.

Napjaté ploché břicho, hladká pleť, žádný prsten – není to jeho manželka. A už vůbec matka jeho chlapců. Netušila jsem, kolik let je Kalebovi, ale Jake říkal, že Noah je jeho mladší, a ona nebyla dost stará na to, aby měla dospělé syny.

Vlastně vypadala jen o pár let starší než já. Možná Noahova přítelkyně?

Chvíli tam stála a můj šok se zvolna měnil v hněv. Tak pohne se, nebo něco? Potřebuju dovnitř.

„Rozdíl mezi pizzou a tvým názorem je, že o pizzu jsem si řekla,“ pronesla.

Zarazila jsem se a podívala se na ni, ale upírala pohled na mou hruď. Sklopila jsem oči a uvědomila jsem si, že čte nápis na mé mikině.

Zasmála se nad tím a pak se kolem mě protáhla z koupelny. Vpadla jsem dovnitř a chystala se zavřít dveře, ale pak jsem si to rozmyslela a ještě vykoukla do chodby. Bohužel jsem ale slyšela jen zaklapnutí dveří. Byla pryč dřív, než jsem se stihla podívat, do kterého pokoje zmizela.

Zavřela jsem dveře a pustila se do mytí obličeje, čištění zubů a sundala jsem si stuhu, kterou si každý večer svazuju vlasy. Před lety to začala dělat moje matka, protože jí řekli, že je to zdravější než gumičky. Tak jsem to z nějakého důvodu začala dělat taky.

Nakonec jsem si vlasy vyčesala, otevřela dveře stejně tiše jako dveře ložnice a opatrně nakoukla do chodby pro případ, že by se v okolí vyskytovali další nazí cizinci. Neměla jsem v úmyslu pobavit ještě někoho dalšího.

Když jsem nikoho neviděla, vrhla jsem se zpátky do svého pokoje. Zdola se pořád ještě linula vůně kávy, která mě probudila. Ustlala jsem si, oblékla se do džínů a trička s dlouhým rukávem a začala si vybalovat kufry, ale zarazila jsem se, právě když jsem vytahovala hromadu košil. Třeba tu nezůstanu. Uložila jsem košile zpátky, zavřela kufr a rozhodla se počkat. Stála jsem uprostřed místnosti dobrých osm vteřin, ale ať jsem otálela sebevíc, nenapadalo mě nic jiného, co bych tu mohla dělat, abych odložila chvíli, kdy budu muset vyjít ven. A tak jsem otevřela dveře, vydechla, vyšla na chodbu a zavřela za sebou dveře. Nezastavila jsem se, vrhla jsem se do toho po hlavě a sešla po schodech, abych to měla za sebou.

Ale když jsem vstoupila do obývacího pokoje a rozhlédla se kolem, ramena se mi mírně uvolnila. Dole nikdo nebyl. Prostornou místnost osvětlovalo několik lamp. Podívala jsem se doleva; kuchyně, slabě osvětlená několika světly zavěšenými nad středovým ostrůvkem, byla také prázdná. Červené světlo kávovaru blikalo. Přešlápla jsem bosýma nohama a dávala pozor, jestli se odněkud někdo nevynoří.

Vzala jsem si hrnek z odkapávače a nalila si.

„Dobré ráno.“

Nadskočila jsem, šálek mi málem vyklouzl z ruky, káva vyšplíchla. Na prstech mi přistály vařící kapky, zasykla jsem.

Ohlédla jsem se a uviděla Jakea. Vešel do kuchyně a otevřel ledničku,

„Dobré ráno,“ vyjekla jsem a setřela si z ruky horkou tekutinu.

„Jak ses vyspala?“ zeptal se.

Bral si z ledničky pití, přičemž se mu na pažích, krku a zádech leskl pot a ze zadní kapsy viselo tričko. Bylo teprve kolem sedmé. Jak brzy tady vstávají?

„Fajn,“ zamumlala jsem, vzala papírovou utěrku a utřela rozlitou kávu. Vlastně jsem spala dost mizerně, ale to by jen vedlo k dalším otázkám, takže je jednodušší lhát.

„Dobře,“ kývl. Ale pak jen tak stál a pozoroval mě.

Vzala jsem si další papírovou utěrku a ještě jednou otřela dřevěnou kuchyňskou desku.

„Je dost teplá?“ dotíral.

Cože? Tázavě jsem se na něj podívala.

„Tvoje ložnice včera večer?“ upřesnil. „Bylo tam dost teplo?“

Světlé vlasy, vlhké potem, se mu lepily na čelo a spánky. Přikývla jsem a znovu se odvrátila.

Ale neodcházel.

Prostě tam zůstal. Potlačila jsem povzdech, protože tohle je chvíle, kdy ode mě lidé obvykle očekávají, že se budu snažit vést konverzaci. Kuchyně jako by se zmenšila, ticho bylo téměř ohlušující, až konečně v dálce zakrákal pták. Nevěděla jsem, co říct, a trapné vteřiny se protahovaly. Nejradši bych utekla.

Ale pak se najednou posunul ke mně. Narovnala jsem se, rychle ve střehu, když se jeho hrudník téměř dotkl mé paže. Chtěla jsem uhnout, ale natáhl se přese mě a vypnul kávovar.

„Jen jsem ti ji ohříval,“ poznamenal a jeho dech mě zašimral na temeni.

Srdce se mi rozbušilo. Ohřívat…? Aha, ta káva. Nechal ji zapnutou kvůli mně.

„Máš hezké ruce,“ prohodil.

Podívala jsem se na ně, sevřené kolem hrnku.

„Tvůj táta měl taky takové,“ dodal, vnímala jsem v jeho hlase posměch.

Stáhla jsem obočí. To byl nějaký rýpanec?

„Můj táta měl hezké ruce,“ vyvozovala jsem a napila se, aniž bych se na něj podívala. „Ale opravdoví muži používají motorové pily a pick-upy místo značkových plnicích per a mobilů, ne?“

Podívala jsem se na něj. Upíral na mě modré oči.

„No, teď je mrtvý,“ dodala jsem. „Vyhrál jsi.“

Sklopil hlavu. Dál se mi díval do očí, zatínal čelisti. Odvrátila jsem se a znovu se napila kávy.

Ať už mezi ním a mým otcem byla jakákoli zlá krev, sirotek je ten poslední, na koho by měl mířit svými urážkami. Slušné chování platí pro všechny. Tenhle chlap je mizera. Přesto se mi ale svíral žaludek, usrkla jsem kávu, abych zakryla nervozitu. Cítila jsem to. Potřebu se zapojit. Kromě smutku byl mým stálým společníkem v dětství vztek. A pak vztek zmizel a nebylo nic. Zapomněla jsem, jak příjemný to byl pocit. Rozptýlení mých emocí.

Líbilo se mi, že ho nemám ráda.

„Tak jo,“ zavolal někdo, slyšela jsem, jak se ke kuchyni blíží lehké kroky. „Už jdu.“

Ohlédla jsem se. Pořád jsem na sobě cítila Jakeův pohled, když jsem spatřila tu nahou ženu – teď už oblečenou –, jak kráčí k Jakeovi s hnědým koženým batohem přehozeným přes rameno. Objala ho jednou rukou kolem krku. Naklonila se k němu, chvíli váhal – pořád se díval na mě –, než se k ní konečně otočil a nechal ji, aby ho políbila. Byla tedy jeho. Zaregistrovala jsem hladkou pleť jejího obličeje zastíněnou baseballovou čepicí a její pevné a vypracované tělo. Byla mnohem mladší než on.

Takže nejsou tak odříznutí od civilizace, jak jsem si myslela. Tedy dokud se nezhorší počasí.

Na zlomek vteřiny mu vklouzla jazykem do úst, než se odtáhla. Otočila jsem se zpátky ke své kávě. Zvedalo se ve mně podivné podráždění. Bude tu korzovat hodně lidí, sem a tam?

„Uvidíme se večer?“ zeptala se ho.

„Možná.“

Chvíli mlčel a pak opakoval: „Možná.“

Asi se trochu naštvala. Vlepila mu další polibek a odešla – a já jsem vydechla, tak trochu ráda, že mě znovu nepředstavoval.

„Nechceš mi pomoct?“ zeptal se Jake.

Podívala jsem se na něj, ale zapomněla jsem, na co jsem se chtěla zeptat. Se synem jsou si hodně podobní.

Víc, než jsem si včera večer uvědomila. Spousta plavých vlasů. Ten líný poloúsměv. Ten neustálý smích, který jim pohrává za očima. Kolik je vlastně Jakeovi let? Mému otci bylo devětačtyřicet a Jake je mladší.

Víc jsem toho nevěděla.

Má syny, kterým je nejméně dvacet – tak mu nejspíš táhne na čtyřicet. Samozřejmě mohl být i starší. Zdá se, že tráví hodně času na čerstvém vzduchu a udržuje se ve formě. Můj otec neměl nadváhu, ale nevypadal jako tenhle chlap.

Usrkla jsem si kávy. „S čím pomoct?“

„Uvidíš,“ odpověděl. „Jdi se obout.“

Zamířil ke garáži, zavolal na Dannyho a Johnnyho a po chvíli se za ním rozběhli psi. Málem jsem protočila panenky. Jeho psi se jmenují Danny a Johnny? Další odkaz na Karate Kida. Lokla jsem si ještě trochu kávy, zbytek jsem vylila, otočila se na patě a zamířila zpátky do ložnice.

Obula jsem si boty, popadla telefon, abych si ho strčila do zadní kapsy, ale rozmyslela jsem si to. Podíval jsem se na něj a jen na okamžik zaváhala, než jsem ho vypnula a připojila k nabíječce. Zavřela jsem za sebou dveře, vyšla z pokoje a zamířila ke schodům, krátce jsem si procvičila ucho na dveřích pokoje toho syna, se kterým jsem se zatím seznámila – a zkoumala jsem, jestli už je vzhůru.

Ale nic jsem neslyšela.

Vyšla jsem z domu, na verandě jsem zpomalila a v denním světle jsem si vychutnávala celý výhled. Podívala jsem se doprava, abych od země zahlédla skrz stromy aspoň špičku vrcholu. Zhluboka jsem se nadechla, na chvíli jsem zavřela oči, nemohla jsem se nabažit vůně dřeva a borovice. Chloupky na rukou se mi ježily z ranního chladu, ale nevadilo mi to. Dům stál mezi stromy, prohlížela jsem si silné kmeny a dívala jsem se do lesa v dálce, na tmavou zem pod korunami stromů. Najednou jsem zatoužila se projít. Vsadila bych se, že se tady dá chodit celé hodiny, aniž by člověk někoho viděl nebo slyšel.

Přední terasa byla obrovská, stejně široká jako vnitřek domu, polovinu z ní stínila střecha. Stála tu houpací křesla a houpačka. Před vchodem parkovalo pár nákladních aut, dál se pozemek svažoval k rozlehlému lesu a městu v dálce.

Alespoň jsem si to myslela. Z toho směru vedla štěrková příjezdová cesta. Za dům jsem zatím neviděla, ale předpokládala jsem, že vede hlouběji do lesa.

Podívala jsem se doprava a zahlédla Jakea; přicházel po příjezdové cestě, zastavil se před schody. Měl už na sobě košili.

„Umíš jezdit?“ zeptal se.

Na koni – nebo…?

Jen jsem přikývla a tiše předpokládala, že myslí koně.

„Umíš střílet?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Umíš odpovídat jinak než přikyvováním a jednoslovnými větami?“

Vykulila jsem na něj oči. Tahle otázka mě moc nepobavila.

Když jsem neodpovídala, jen se zasmál, zavrtěl hlavou a mávl, abych ho následovala.

Sešla jsem z terasy a klopýtala přes malý, travou řídce porostlý dvorek ke stodole, tu a tam bylo bláto a louže. Rosa z přerostlé trávy mi prosákla nohavicemi džínů a umáčela špičky chodidel v tyrkysových značkových balerínkách. Šedé dřevo u základů stodoly bylo popraskané a rozpadalo se. Když jsem zvedla hlavu, viděla jsem pod střechou otevřená dvířka na seno, ale hlavní vrata dole byla ještě zavřená. Než jsme došli ke vchodu, uhnul Jake doleva a odsunul posouvací dveře nižšího stavení vedle. Vešla jsem za ním dovnitř a ucítila známý pach zvířat. Byla to stáj.

Zamířil ke třetímu boxu. Držela jsem se radši zpátky, když ho otevřel a vyvedl hnědou klisnu s několika barevnými skvrnami na nose a pod koleny. Byla už osedlaná. Podívala jsem se na svoje balerínky obalené blátem. V pokoji jsem měla tenisky, ale jestli tu mám zůstat, budu si muset ve městě pořídit pořádné boty.

A to brzy.

Popadl otěže, vyvedl koně ze stáje a já jsem ho následovala, když jsem zahlédla Noaha. Šel směrem k nám, na hromadu vedle stodoly položil lopatu.

„Panebože, jsi v pořádku?“ vyhrkl a ustaraně se na mě podíval. „Napadlo tě nějaké zvíře?“

Cože?

A pak jsem viděla, jak mě sjíždí zmateným pohledem až k mým záměrně potrhaným a rozdrbaným značkovým úzkým džínům, které mi před pár týdny vložil do skříně osobní nákupčí naší rodiny.

Mezi cáry tmavě seprané látky vykukovala stehna. Jake se tiše zasmál, na Noahově sebevědomém obličeji se rozlil poloúsměv.

Zaťala jsem zuby a odvrátila oči.

Dělá si ze mě legraci. Jenže na to nemám náladu.

Samozřejmě, už roky nemám náladu, takže asi taková už jsem. Zastrčila jsem si vlasy za ucho a on přešel kolem. Rty pevně sevřené, jak zadržoval smích.

„Tiernan,“ zavolal Jake.

Došla jsem k němu, přidržel mi třmen. Natáhla jsem se, jednou rukou sevřela otěže, druhou jsem se chytila sedla a levou nohou vklouzla do třmenu. Zvedla jsem se, přehoupla druhou nohu a zasadila botu do pravého třmenu. Sedělo to perfektně. Nepotřebovala jsem žádné úpravy. Neptala jsem se, co budeme dělat nebo kam pojedeme, protože na tom vlastně nezáleželo. Nebudu nic namítat.

Rozhlížela jsem se po jeho koni, když se z ničeho nic vytáhl nahoru a sesunul se přímo za mě. Co to dělá?

„Řekla jsem, že umím jezdit,“ ozvala jsem se.

Ale jen se přes mě natáhl, vzal otěže a donutil mě je pustit. Oběma rukama jsem se chytla sedla a přitáhla se, co nejvíc to šlo, protože byl přímo za mnou – prakticky jsem mu seděla na klíně. Srdce se mi rozbušilo, jak mi podráždění zalézalo pod kůži. „Nepotřebuju pomoc,“ ohradila jsem se.

Ale jen mlaskl a pobídl, koně, který vykročil přes stáj. Obešli jsme ohradu a cválali do lesa. Kůň vyběhl na kopec a pak do stínu stromů a já jsem jen svírala hrušku sedla, abych se aspoň pokusila nesklouznout nazad.

Ale ať jsem se snažila sebevíc, pořád jsem tam jeho tělo cítila.

Zšeřelo se, jak nás stromy chránily před sluncem, a vzduch se ochladil, ale cítit pod sebou zvíře, to bylo příjemné. Svaly té klisny mi tepaly pod nohama, aby nás dostaly do kopce. Puls se mi začal trochu zrychlovat, ale vlastně to bylo trochu osvěžující. Jake seděl pevně za mnou a já jsem se cítila bezpečně. Pro tuto chvíli.

„Je ti to nepříjemné?“ zeptal se.

Jeho hlas mi vibroval na zádech.

Ale neodpověděla jsem.

„Je ti to příjemné?“ naléhal dál.

Přesto jsem mlčela. Co na tom záleží? Vnutil se mi i přes moje námitky. Co záleží na tom, jestli je mi s ním na koni dobře, nebo ne?

Ale to mu bylo jedno. Chtěl ode mě jen odpověď.

Jeho povzdech mě udeřil do ucha. „Jo, tvůj otec mě taky dokázal naštvat, aniž by toho moc řekl.“

Ale neposlouchala jsem ho. Jeho nohy se opíraly o každý centimetr mých, když jsem tak seděla uvelebená mezi jeho stehny. Přitulila jsem se. Chráněná.

Je ti to nepříjemné?

Nevěděla jsem, ale uvědomovala jsem si, že bych možná měla. Tohle bylo divné. Takhle bychom sedět neměli.

Stoupali jsme do kopce, pod koněm se drolila skála a hlína, když jsem se rozhlédla a uviděla dole za námi dům. Terén se vyrovnal. Jake popohnal koně do rychlejšího klusu, a jak se uvolnilo sevření kolem mě, oba jsme v sedle poskakovali nahoru a dolů.

Jake si párkrát odfouknul, jako by mu něco vadilo v obličeji, a pak mi jeho prsty přejely přes krk. Napjala jsem se; ten dotek mě rozechvěl.

„Udělej mi laskavost, ano?“ pronesl a stáhl mi vlasy přes pravé rameno. „Zkus si vždycky stáhnout vlasy dozadu. Máme na to spoustu nástrojů.“

Přikývla jsem a uhladila si vlasy přes rameno a z obličeje.

Zastavili jsme na vrcholu kopce. „Vodárenská věž, stodola, garáž…“ křikl Jake a ukázal mi, když jsme se otočili a podívali se přes útes na jeho pozemek dole. „Za tím kopcem je taky skleník.“

Sledovala jsem jeho pohled dolů, kde se v dálce pod námi mezi stromy tyčil dům, a získávala jsem tak slušný výhled na celý ranč. Dům si spokojeně seděl uprostřed, zadní částí obrácený k nám, vlevo od něj byla přistavěná garáž – nebo možná měl na mysli dílnu – a na druhé straně pak stodola. Napravo vodárenská věž. Skalnatý kopec, na jehož vrcholku jsme stáli, byl za domem a já jsem usoudila, že někde na pozemku bude také nádrž na propan a generátor.

Listí tančilo v ranním vánku, vpravo ode mě něco mávalo křídly a někde v dálce cosi tiše hučelo. Možná voda?

Jake se odlepil od okraje a jeli jsme dál, stále dál od domu a hlouběji do lesa; podívala jsem se dolů a uviděla, jak má prsty omotané řemínky otěží a téměř se mi opírá o stehna. Jeho paže mě svíraly a navzdory rannímu chladu mi nebyla zima.

„S náklaďákem se sem nahoru nedostaneš, ale koně a čtyřkolky to zvládají dobře,“ vysvětloval mi. „Ať ti Noah ukáže, jak se čtyřkolkami zacházet, než nějakou sama použiješ, ano?“

Přikývla jsem. Jednou v létě jsem absolvovala tábor pro extrémní sporty, ale on bude nejspíš chtít, aby mi to jeho syn stejně ukázal.

Jeli jsme dál, a i když jsem měla po dlouhé době, co jsem nejedla, trochu hlad a chuť na další kávu, víčka mi tížilo uvolňující houpání z jízdy, mlčela jsem. Tady venku jsem na nic nemyslela a bylo to příjemné.

Zavřela jsem oči.

Po několika okamžicích ale hukot vody zesílil a kůň se zastavil. Otevřela jsem oči a uviděla, že jsme na okraji útesu. Podívala jsem se do dálky.

Vrchol.

Srdce se mi rozbušilo. Na chvíli jsem přestala dýchat, zatímco jsem si vychutnávala teď už ničím nerušený výhled.

Můj bože.

Pod námi se mezi dvěma horami táhlo úzké údolí, z jedné hory se do řeky řítil dlouhý vodopád. Mezi oběma horami se v dálce tyčil vrchol. Tmavě šedá skála, lemovaná zelení. Byla to nádhera.

„Líbí?“ zeptal se Jake.

Přikývla jsem.

„Líbí?“ zeptal se znovu přísnějším tónem. Věděla jsem, že chce, abych odpověděla nahlas, ale jen jsem dál zírala před sebe a zmohla se jen na zašeptání. „Líbí.“

„Můžeš se sem vracet, jak často budeš chtít, teď když znáš cestu.“ Trochu se za mnou pohnul, sedlo se trochu posunulo. „Ale musíš mít s sebou něco na ochranu, když opouštíš dům, rozumíš?“