Poznámka překladatelky:

Úryvky z děl Williama Shakespeara jsou uvedeny

v překladu Martina Hilského.

Přeložila Kristýna Melišová

THE LIGHTHOUSE SISTERS
Copyright © 2022 Gill Thompson
All rights reserved.

Translation © Kristýna Melišová, 2023
ISBN 978-80-249-5285-7

Obsah

Prolog

Část první

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Část druhá

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

Část třetí

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

Část čtvrtá

37

38

39

40

Doslov

Poznámka autorky

Poděkování

Joshuovi,
s láskou od tvé milující babičky

Prolog

Listopad 1996

Někdy když fouká jemný jižní vítr, představuje si, že nese slabé stopy soli, stejně jako mořské vánky, které kdysi tak dobře znala na ostrově. Vmžiku ji to přenese zpátky do zátoky St. Aubin, kdy pozdně odpolední slunce barvilo mokrý písek na stříbrnou a jasné hvězdy se houpaly na vlnách. Ví, že je to nemožné. Teď žijí příliš daleko ve vnitrozemí na to, aby mohla cítit vůni moře. Příliš daleko i na to, aby za ní přiletěli racci – ovšem pokud se tedy nežene hrozivá bouřka. Když ale zavře oči, stále je vidí, jak nalétávají a řítí se střemhlav dolů, a slyší jejich naříkavé volání. Potom na ni dolehnou vzpomínky: na to, jak William zahrabal tátu po krk do písku – až na jeho pískem obalenou ruku, ve které dál svíral knížku; na matku, jež seděla na lehátku a nalévala si čaj ze staré termosky s tartanovým vzorem; na sestru, která ve svých modrých ručně pletených plavkách s křikem běžela do moře a vyskakovala při nárazu studených vln. Opravdu v ty opojné předválečné dny neustále svítilo slunce, nebo to jen fantazie koupe její vzpomínky v teplém světle?

Vždy sedává u okna – je pořád otevřené, a to i když je klička obalená jinovatkou a okenní sklo zkalené námrazou. V zimě má tvář ošlehanou větrem a v létě se máčí ve slunečních paprscích. V těchto dnech je to její jediný kontakt s přírodou – pokud nepočítáme křiklavé chryzantémy, které její dcera občas přinese a jež naplní místnost zemitým aroma.

Ztuhle vstane, přidržuje se lakovaných područek židle s vysokým opěradlem a vytlačí se nahoru tak, jak ji to učili, potom se došourá ke komodě, cestou zahodí deku. Každý den mluví k usměvavým fotografiím, prstem se dotýká jejich hladkého skla a touží, aby ty postavy zas pro jednou obživly. Fotografie z daleké minulosti jsou monochromatické, vybledlé časem, jejich majitelé na sobě mají formální oděv z minulé doby. Na jedné se její otec v saku a kravatě usmívá do fotoaparátu a v ruce jako vždy drží knihu, jako by jen zvedl zrak od stránky. Vedle téhle fotografie stojí jedna s její matkou. Elegantní klobouk Trilby má posazený šikmo na hlavě, jak bylo v módě. Černý kostýmek s krémovým krajkovým límečkem jí sahá až k lýtkům. Byla neskutečně štíhlá, tělo se jí stále zotavovalo z těch hrozných měsíců na konci války, kdy byly přerušeny dodávky potravin a obyvatelé ostrova se obávali, že zemřou hlady.

Pak jsou tu fotografie jejích tří dětí, ty už jsou barevné, stojí hned vedle fotek desíti vnoučat různého věku.

Nejraději má fotku, kterou pořídil táta. Je na ní se svou sestrou před věží St. Catherine. Před tou, která jim dala přezdívku: sestry od majáku. Usmívá se na jejich nevinné tváře zamrzlé v čase a ta chvíle radosti stará téměř sedmdesát let ji opět pohltí. Blízkost z dětství s časem střídavě rostla a slábla, ale jejich láska je zakořeněná hluboko. Během války si byly navzájem oporou a jsou si oporou i teď. Stejně jako maják, i ony si po celé ty roky byly zdrojem naděje a ochrany. Kdysi ji ten maják dovedl zpět domů. Nyní jí znovu rozjasní život.

Část první

Červen–červenec 1940

1

Jersey, Normanské ostrovy

Všichni byli vzadu na zahradě, když se Alice vrátila domů ze služby. Na oddělení bylo dusno, větráky hlasitě vrčely v marné snaze rozehnat těžký vzduch. Těšila se, až půjde domů s čerstvým vánkem na tváři. Ale venku bylo ještě větší horko. Slunce stále žhnulo a vlhký vzduch se okolo ní omotával jako vlněná deka.

Otevřela boční branku a zamířila přímo do stínu pod tátovými starými jabloněmi.

Máma právě odštipovala odkvetlé květy hledíků u okna do kuchyně, jejich barvy na slunci jasně zářily. „Nesedej si na trávu, drahoušku. V kůlně je lehátko.“

„Dobře.“ Alice si donesla lehátko, postavila jej pod strom a sundala si těsně zašněrované boty. „Tak je to lepší.“

„Jaký jsi měla den? Dáš si čaj?“ Máma odložila zahradnický košík a nůžky.

„Horký, únavný… a ano, prosím!“

„Už se to nese.“ Odešla do kuchyně.

Alice si sundala tuhé manžety a čepici a položila je na trávu vedle lehátka. Zaklonila hlavu a zavřela oči před oslnivou září. Táta a Jenny ševelili na lavičce u zadní zdi, kde hloubali nad učebnicí matematiky – byli do toho příliš pohroužení na to, aby ji po jejím příchodu pozdravili. William vytrhával plné hrsti trávy a posílal je přes zkřížené dráty Binkieho klece. Ani se neobtěžovala ho pozdravit. Jistě by ji ignoroval.

Najednou začal vyřvávat pompézní hlas, ohlašoval zprávy o německých bombových útocích na Paříž. Máma nejspíš zapnula rádio. Zemřelo čtyřicet pět lidí. Děsilo ji, jak rychle Němci postupují: sotva se vyřítili z Dunkerku a už překročili Sommu. Bylo jasné, že Francie brzy padne. Co by potom ale bylo s Normanskými ostrovy? Alice stékal po tváři čůrek potu. Hřbetem ruky si jej setřela.

„Tady máš, drahoušku.“ Máma vedle ní s ťuknutím položila šálek čaje. Trochu tekutiny se z něj vylilo. „Jsi v pořádku? Jsi nějak bledá.“

Alice zvedla šálek a usrkla z něj. „Je mi dobře, mami. Jen jsem měla dlouhou službu. A taky ty zprávy o Paříži.“

„Já vím, drahoušku. Kéž bych jen nezapnula to rádio zrovna teď.“

„Nemůžeme to ignorovat. Není pochyb, že se Němci čím dál víc přibližují. Rebekah je z toho dost nervózní.“ Alice se zamračila při vzpomínce na napjatý výraz své blízké přítelkyně, když se dnes krátce potkaly na oddělení. Rebekah si vzala svého manžela, Thomase Lirona, jen krátce před tím, než vypukla válka. Narukoval o měsíc později v září 1939 a od té doby ho neviděla.

Máma si otřela ruce do zástěry. „Chudák holka. Dokážu si představit, jak bych se cítila, kdyby na frontě byl William.“

Alice se podívala na svého bratra, tak ponořeného do vlastního světa. „Já pevně doufám, že válka skončí dřív, než bude William dost starý, aby narukoval.“

„Já taky.“ Máma se otočila. „Jamesi… Jenny… chcete čaj?“

„Ne, díky, mami,“ Jenny vzhlédla od učebnice. Táta neodpověděl.

Máma protočila oči a vrátila se ke svému zahradničení.

Alice se znovu opřela. Vážně by měla jít dovnitř a převléknout se. Na manžetách už má určitě skvrny od trávy a šaty vzadu od lehátka bezpochyby zmačkané. Další várka praní a žehlení. Možná si ale ještě pár minut odpočine, aby dobila energii.

Stále bylo dusno. Z paže smetla několik brouků. Jasný znak blížící se bouřky. V dálce byl také slyšet otravný bzukot, jako roj rozzlobených much. Posadila se dopředu na lehátko a zastínila si oči před sluneční září. Směrem k pevnosti Fort Regent se nebem šinula řada černých teček.

„Tati?“ Postavila se.

„Hmm?“

„Co to je?“ Slyšela chvění vlastního hlasu.

Každý zvuk se odděloval od toho dalšího. Chroupání z Binkieho klece. Mámino klapání v kuchyni. Zaskřípění, když táta vstal z lavičky. Potom řev nebe.

Z teček se stala letadla, jedno po druhém letěla nízko v jediné řadě jako černý šíp. Alice se sevřela hruď a hustý vzduch jí ucpal krk.

„Tati!“

„Všichni dolů!“

Alice se vrhla k zemi, pulz se jí zrychloval, dokud se z něj nestal jeden dlouhý úder strachu.

Z kuchyně zazněl rachot.

Jenny vykřikla. Alice otočila hlavu a uviděla vedle sebe v trávě tátu, natahoval ruku, aby ji ochránil.

William dál špital Binkiemu a Alice si uvědomila, že pořád dřepí u králičí klece. „Williame! K zemi!“ zakřičela.

William ztuhl.

„Wille, musíš si lehnout!“ křičel táta.

William se ani nehnul.

Máma se vyřítila z kuchyně a porazila ho na trávu, přitlačovala ho k zemi rukou přitisknutou na jeho zádech. William kňoural.

Zvuk nebem burácejících motorů byl ohlušující. Alice se ani neodvážila podívat se nahoru. Nikdo je nevaroval. Žádná siréna. Neměli čas se skrýt před bombardováním, jehož se měsíce obávali. Němci zahájili překvapivý útok a chystali se je zabít v jejich vlastní zahradě. Připravovala se na výbuch, na trýznivou bolest, na rudé skvrny šířící se trávou…

„Je to dobrý. To jsou naši.“ Známý hlas, nedaleko.

Alice přes hřmění motorů neslyšela cvaknutí zahradní branky, ale Pip Marett, jeden z otcových bývalých žáků, si vykračoval po trávníku. Jak proboha může být tak lhostejný? Cítila, jak rudne.

Táta a Jenny vstali a oprášili se. Máma pomohla Williamovi na nohy.

Letadla byla teď přímo nad nimi, jejich kovová těla se ve slunečním světle třpytila. Pip zaklonil hlavu a polohlasně počítal. Zdálo se jim, že ten hlučný přelet trvá snad věčnost. „Páni, osmnáct!“ řekl nakonec. „To jsou Whitleye!“

„Whitleye, jo?“ Táta k němu přišel. „Tyhle jsem tady nikdy neviděl.“

Pip musel křičet, aby ho slyšeli. „Ano, vidíte ten trojúhelníkový čumák? Trochu jako střecha skleníku.“

Když kolem proletělo poslední letadlo, Alice zahlédla ten podivně tvarovaný kokpit, který Pip popsal. Navzdory jasnému označení RAF na bocích trupu se pořád cítila zesláblá strachy. Klidně to mohli být Němci. Neustále byli na pozoru, očekávali, že na ně zaútočí každou chvíli.

„Víš, co se děje?“ Stěží držela hlas pod kontrolou, aby se netřásl, a nejprve ji napadlo, jestli ji Pip vůbec slyšel.

Dál pozoroval letadla, jak mizela v dálce, než se otočil zpátky. „Vypadá to, že letí ke kostelu svatého Petra. Přiblíží se k letišti z východu.“

„Napadá tě, co tam budou dělat?“ zeptal se táta.

„Nejspíš doplní palivo. Chystám se plout do zátoky St. Ouen na Bynie May. Uvidíme, co zjistím. Chtěl by někdo jet se mnou?“

Alice pocítila nával nadšení. Jak úžasné by bylo být s Pipem na jeho lodi. Jen oni dva. Doufala, že nikdo jiný nebude chtít jet.

„Lodě mi nic neříkají,“ řekl táta.

Pip se usmál. „Paní Robinsonová?“

„Děkuji, Pipe, ale musím připravit večeři. Tohle mě velmi zdrželo.“ Máma zněla, jako kdyby ta letadla nad námi přelétla záměrně s úmyslem zdržet ji od vaření.

Pip si odkašlal. „Ehm… Williame?“

„To asi ne, Pipe,“ řekla máma. „Nejspíš by se ještě bál.“

Will otevřel Binkieho klec, vzal si králíka do náručí a zabořil obličej do jeho srsti. To dělal vždy, když potřeboval uklidnit. Máma měla pravdu.

„Alice… Jenny?“ Pip se tvářil nedočkavě.

Jenny vykročila vpřed, ale táta zvedl ruku. „Jenny ne, obávám se,“ zamítl. „Zítra má zkoušku.“

Jenny na Pipa pokrčila rameny. „Promiň.“

Pip si prohrábl světle hnědé vlasy. Od doby, kdy ho Alice viděla naposledy, vyrostl. Když se minulý rok šprtal na zkoušky, často chodil k nim domů, aby ho táta doučoval. Jenny se někdy k výuce připojila, ačkoliv to vůbec nepotřebovala. Byl ve škole o ročník výš než Jenny a o jeden níž než Alice. Alice si nemohla vzpomenout, kdy se do něj poprvé zamilovala, ale poslední dva školní roky na něj myslela čím dál tím víc. Vždy se příliš styděla na to, aby mu něco řekla, nebo i jen naznačila. Možná se věci urychlí, když spolu budou sami na jedné lodi.

„Já bych jela moc ráda,“ řekla a hned se cítila v rozpacích, jako kdyby jí mohl číst myšlenky.

„Nejsi po službě unavená?“ zeptala se Jenny.

„Ne, už se cítím dobře. Při výletu lodí si hezky odpočinu.“

Pip polkl a usmál se trochu rozpačitě, pomyslela si Alice, ale možná se jí to jen zdálo. „Dobře. Pojedu na kole dolů do přístavu a loď připravím. Víš, kde kotví?“

„Myslím, že ano.“

„Musíme si pospíšit. Máš kolo?“

„Můžu si půjčit tvoje, Jenny?“

Jenny kopla do kamínku. „Asi ano.“

„Převléknu se a pojedu za tebou dolů.“

„Tak zatím.“

Pip zmizel brankou. Alice už najednou nebyla unavená, spěchala nahoru, aby se převlékla do něčeho neformálního. Bude sama, na lodi, s Pipem Marettem.

2

O dvacet minut později Alice sešla po molu South Pier k záplavě stěžňů a pozorovala lodě, jak se pohupují na hladině a šťouchají do sebe, kdykoliv je nízké vlnky postrčí. Vykoukla přes hranu přístaviště. Pip na ni zamával z malé jachty. Na boku měla krouživým písmem napsáno jméno Bynie May.

„Ahoj!“ Jeho oči měly stejný odstín modré jako moře.

„Ahoj.“

„Pojď na palubu. Nemáš se čeho bát. Mám jednu záchrannou vestu navíc.“

Sešla dolů po schodech na konci mola a chytila se Pipovy teplé ruky. Celá se zachvěla. Ještě než si to stihla uvědomit, už stála na lodi, která se pod její vahou zakolébala. Pip ji jistil, pořád ji držel za ruku a smál se. Alice se také smála.

Když Pip navigoval loď ven z přístavu a následně křižoval ústím zátoky St. Aubin, posadila se na jednu z nízkých laviček, které se klenuly na obou stranách lodi – „sedátka veslaře“, tak jim říkal Pip –, snažila se mu nestát v cestě a přesouvala se na druhou stranu lodi, kdykoliv zakřičel „změna směru“, aby se vyhnula vratipni. Sebevědomě tahal za lana, přitahoval a stlačoval kormidelní páku, vykukoval zpoza plachty, aby zkontroloval trasu před nimi, a při tom všem si ještě zvládl povídat. Alice se v té objemné záchranné vestě cítila trochu rozpačitě. Na kráse jí ani trochu nepřidávala. Když teď vítr foukal silněji, přála si, aby si na sebe vzala silnější svetr, i když pomalu klesající slunce stále ještě vyzařovalo trochu tepla. Vyrazit s Pipem na plavbu, to byl vždycky její sen. Poté co vyšel školu, už ho moc nevídali. Po jeho návštěvách se jí stýskalo.

„Jak jdou Jenny zkoušky?“ zeptal se.

„Myslím, že dobře,“ řekla. „Zítra má poslední.“ Netěšila se, až bude muset přihlížet tomu nevyhnutelnému pitvání Jennyiny písemky z matematiky, táta bude viset na každém Jennyině slově a ostatní bude ignorovat. Někdy si přála, aby byla také tak chytrá jako Jenny. Jako děti byly tak dobrými kamarádkami, ale když vyrostly, už bylo očividné, že Jenny po otci zdědila bystrý matematický mozek, a Alice se při jejich konverzacích, které se vždy točily okolo takového či onakého teorému, cítila čím dál tím více opomíjená. Máma byla příliš zaneprázdněná Williamem a péčí o dům. Díky bohu, že si jí cenili aspoň její pacienti.

Pipovy ruce na kormidlové páce vypadaly snědě a silně, nehty měl úhledně zastřižené. Slunce mu na předloktí nasvěcovalo několik zlatavých chlupů. „Díky, že ses nabídla jít se mnou na loď,“ řekl.

„Rádo se stalo.“ S úsměvem se mu podívala do očí, potom se odvrátila. Sevřelo se jí hrdlo. Nebylo to moc troufalé? Její úsměv opětoval. „Mám rád společnost. Tolik mě frustruje, že je válka a já nemůžu pomoct.“

„Rozhodl ses nenarukovat?“

„Já bych narukoval bez váhání. Ale táta byl neoblomný, chtěl, abych tady zůstal. Akorát jsem s ním začal pracovat v kanceláři. Pomáhám mu s papírováním a tak.“ Prstem si přejel po límci košile.

„To musí být zajímavé.“

Pip se zasmál, jen krátce vyštěkl. „Ani ne. Ale teď mi to stačí. Udržuju si své dovednosti v plachtění – člověk nikdy neví, kdy se to může hodit.“

„Loď ovládáš velmi dobře.“

„Učil jsem se od jednoho z nejlepších. Od starého rybáře Jacka. Víš, koho myslím? Táta chtěl, aby ze mě bylo něco víc než jen vznešený námořník. Musel jsem se naučit pořádně zacházet s lany.“

„Jacka neznám, ale očividně odvedl dobrou práci.“

Pip ukázal na maják Martello na výběžku Noirmont. „Kolikrát nám o něm v hodinách dějepisu vyprávěli? Postaven, aby nás během napoleonských válek ochraňoval před Francouzi,“ poznamenal. V očích měl nepřítomný pohled. „Tak doufejme, že nás ochrání i před fricky.“

Alice protnul strach. To, že byla s Pipem tady, na moři, jí na okamžik dalo zapomenout na burácení války. „Myslíš, že Němci dojdou až sem k nám?“ Pořád byla rozrušená kvůli dnešnímu přeletu bombardérů Whitley. I když šlo o britská letadla, vyhlídka na to, že se boje rozšíří i na jejich pobřeží, se kvůli nim zdála o to reálnější.

Pip pokrčil rameny. „Táta si to nemyslí.“ Pipův otec zastával na úřadech v Jersey vysoké postavení. Většinou měl přehled o tom, co se děje.

„To je trochu uklidňující.“

„Asi jo.“

Konverzace ustala, když Pip navigoval loď pod sráz, aby se vyhnul skalnatému útesu v moři. Voda se rozbouřila a Alice cítila, že se Pip potřebuje soustředit. Jakmile ale projeli obtížnou částí, znovu se zdálo, že by si rád povídal.

„Pověz mi, jaké to dnes bylo v nemocnici,“ vyzval ji.

Alice natáhla své nohy v tmavomodrých kalhotách a překřížila je v kotnících. Loď se teď chvíli otáčet nebude, tak si může odpočinout a nebude myslet na to, aby se vyhnula vratipni. Je hezké, že se někdo zajímá o její práci. Doma se nikdo nikdy tolik nezajímal. Líčila mu události dne a snažila se je přikrášlit, aby zněly úchvatně, ale Pip se upřeně díval na plachtu, vlasy mu nadnášel vánek a mlčel. Usoudila, že o těch méně oslnivých činnostech, které musela provádět – vyprazdňování podložní mísy, omývání pacientů, vytírání zvratků –, by vědět nechtěl, tak to vynechala a vyprávěla mu o drahé paní Perchardové. Když tuto starší dámu viděla odpoledne naposledy, byla pobledlá, a než otočila hlavu a zavřela oči, dostala do sebe pouze pár lžic polévky. Alice doufala, že se její stav přes noc nezhorší. Nesnesla pouhé pomyšlení, že se trápí a nemá nikoho, kdo by ji držel za ruku a mluvil k ní. Naštěstí má službu Rebekah. Postará se o ni.

Odkašlala si. Možná by mohla Pipovi říci o Rebece. Ale zatímco přemýšlela, jak by mohla zavést konverzaci na svou kamarádku, Pip prohodil:

„Takže Jenny se má dobře?“

„Jenny?“

„Jo.“ Pip od sebe odtlačil kormidelní páku, potom škubnul lanem. Jak loď křižovala a vratipeň se přehoupnula, Alice se k němu vrhla. Zachytila závan kolínské. „Říkala jsi, že zítra má poslední zkoušku?“

Alice na něj zvědavě hleděla. Copak vůbec neposlouchal, co říkala? „Ano, to jsem předtím říkala.“ Nezněla trochu mrzutě?

„Aha,“ řekl roztěkaně. „To je dobře.“ Vzhlédl na plachtu. „Teď bude chvíli klid.“

Na chvíli si Alice myslela, že mluvil o Jenny, ale pak si uvědomila, že Pip měl na mysli loď.

„Plachtění vyžaduje hodně tvrdé práce, co?“ Táta je nikdy na plavbu nevzal. Narodil se v Londýně, takže neměl moře v žilách jako spousta obyvatel ostrova a také nikdy neměli loď jako někteří její kamarádi. Jednou ji vzali na plavbu Guidesovi, ale nijak zvlášť se jí to nezalíbilo. Pravděpodobně by nesouhlasila, že dnes půjde, pokud by v tom neviděla šanci na sblížení s Pipem.

Pip pohlédl na moře, ale neodpověděl. Alice přemýšlela, jestli ji slyšel, nebo jestli to byla hloupá otázka. Námořníci nejspíš plachtí, protože si veškerou tu námahu užívají. Možná ji ignoroval, protože si myslí, že je hloupá. Proč sakra nemůže říct něco chytrého, jako by určitě řekla Jenny, oslnit ho výpočtem frekvence vln nebo nějakým jiným zajímavým faktem?

Už zcela jasně ztratil zájem o to, jaký měla den. Možná by bylo lepší, kdyby se teď na chvíli odmlčela.

Dívala se dolů na vodu. Dnes byla tmavě modrá. Někdy moře vypadalo téměř kovově, jako kdyby vlny někdo vykoval a natřel. Kdyby se neustále neposouvaly a nepřetvářely, člověk by si myslel, že je to reliéfní malba.

Po vodě sklouzávaly nízké sluneční paprsky. Vzduch byl stále teplý; tvář jí plála na místech, kde ji předtím sežehlo slunce. Kdyby byli v romantickém filmu, loď by se kormidlovala sama a Pip by seděl vedle ní, paží by si ji přidržoval blízko u sebe a ona by si opírala hlavu o jeho rameno. V pozadí by hrála zesilující hudba. Zamilovaně by se na ni díval, zatímco ona by se k němu přivinula, do bezpečí tepla jeho lásky.

Ale ve filmu samozřejmě nebyli. Loď se sama kormidlovat nemohla. Pro Pipa to byla obrovská zodpovědnost; musel se na vyjížďku plně soustředit. Nejspíš také myslel na letadla. I tak ji ale pozval na palubu. Tak trochu. Musí jen čekat, až udělá první krok.

Obepluli Portelet, jejich loďka objímala pobřeží, a když se přibližovali k Ouaisné, Pip ukázal na jeskyně na La Cotte. Zírala na ztemnělé výklenky vydlabané v útesu.

„Táta mi říkal o archeolozích, kteří se jimi zabývají. Už to dělají celé roky,“ řekl.

„Jo, myslím, že jsem některé z nich před několika lety viděla. Víš, co tam našli?“

„Asi věci z doby kamenné. Nástroje… pár kostí. Říká se, že jeskynní lidi z doby ledové zabíjeli mamuty pro maso tak, že je vyháněli z útesu. To musely být ale hody!“ Smál se.

Alice se také smála. Zbožňovala, jak se Pipovi ve tvářích objevují ďolíčky, když se chichotá.

Potom se linuli zátokou St. Brelade s plachtami napnutými ve větru. Podívala se na hodinky. Už byli na lodi nějakou chvíli, a Pip se zatím nepokusil udělat žádný krok. Mohla by ho vůbec ještě více povzbuzovat? Možná by mohla sehrát nějaké divadlo – jako třeba pád do vody, aby viděla, zda by ji zachránil. Ale odradila ji od toho představa, že bude sedět a třást se v promočeném oblečení, a Pip bude zticha a naštvaný, že se musejí vrátit dřív.

V sedm obepluli mys a na dohled měli maják Corbière.

Dívala se na vápenatě bílou věž tyčící se nad útesem vlnami ošlehávaných kamenů, které se rozprostíraly daleko za něj, a na mysl jí proklouzl další maják. Před lety, když jí bylo asi deset a Jenny osm, je táta vzal na vlnolam St. Catherine na severovýchodní části ostrova. Máma v tu dobu musela čekat Williama, protože si vzpomínala, jak jí táta říkal, aby si šla odpočinout, až budou venku. Uháněli podél úzkého kamenného proužku, který vyčníval do moře, a na konci slezli po schodech k majáku. Jenny otravovala tátu otázkami, jak je věž vysoká a jak daleko je vidět její světlo, už tehdy se v ní rodil matematik, ale Alice měla jen jedinou otázku: „K čemu to je?“

I po letech jako kdyby slyšela tátův hlas: „Funguje jako ukazatel a výstraha,“ vysvětloval svým precizním vědeckým tónem. „Chrání námořníky před nebezpečím, a když se vrací, bezpečně je navádí domů.“

„Takže majáky lidem pomáhají?“

„Ano, dalo by se to tak říct,“ odpověděl.

Alice se při té vzpomínce usmála. „Miluju majáky. Jsou takovým zdrojem naděje,“ řekla Pipovi. Doufala, že to neznělo příliš nadutě.

Pip přikývl. „Nemusíme ale plout až tak daleko,“ poznamenal. „Vezmeme to rybářským průjezdem. Je to dobrá zkratka. Musíme si tam ale dát pozor na útesy Les Kaines. Spousta lodí na nich ztroskotala.“

Průjezdem projel velmi obratně, dost daleko od těch proradných balvanů, a brzy dopluli do zátoky St. Ouen, kde se ještě na hladině třpytilo světlo.

„Je to tady docela mělký,“ prohodil. „Musíme být teď někde pod letovou drahou. Pojedeme čelem proti větru. Spustím kotvu, potom stáhneme plachty.“ Hodil přes palubu obrovský kovový hák a loď se začala zpomalovat. „Alice, můžeš mi pomoct s vratiráhnem?“ Spouštěl horní část stěžně připravenou k uložení na lodi. Pomohla mu s tou tíhou.

Po tom shonu byla loď najednou nehybná, o její trup šplouchaly vlny. Kolem ní se obtočilo jemné teplo. Pip se sesunul na veslařské sedadlo naproti, pak se podíval směrem k letišti. „Myslím, že už měli dost času na doplnění paliva, za předpokladu, že tam letěli kvůli tomu. Brzy by už měli vzlétat.“ Najednou vstal a zalovil v příďové palubě. „Uvidíme, jestli se mi podaří naladit rádio.“ Vrátil se s malým zařízením, které opatrně položil na jedno ze sedátek, potom si před něj klekl, natáčel ucho ke stroji, zatímco si pohrával s ciferníkem. Byl slyšet jen statický šum. Zkusil to znovu. „Nemáme štěstí. Musíme být už moc daleko na to, abychom chytli signál.“ Navinul kabely, vrátil zařízení do podpalubí a zaujal své místo naproti Alice. „Říkal jsem si, že bych mohl naladit BBC, abych si poslechl nejnovější zprávy.“

„Třeba se všechno dozvíš, až se vrátíš.“

„Ano, zkusím to potom.“

Alice doufala, že by s ní mohl znovu zavést řeč na nemocnici, nebo by se jí mohl zeptat na něco osobního, nebo třeba navrhnout další vyjížďku, ale začal se víc zajímat o ta letadla. Nakonec, když pořád nebyl slyšet žádný hluk z letiště, se otočil zpátky na ni.

„Myslíš, že se Jenny dostane na Cambridge?“

Ach jo, zase Jenny. Alice překládala látku svých kalhot na kolenou, kde byla trochu volnější. „Táta si myslí, že jo. Je fakt chytrá.“

Pip se jí upřeně zahleděl do očí. „Není to ale zaručený.“

„Ne, samozřejmě že ne.“ Ulevilo se mu?

„Říkala ti něco?“

„O čem?“

Pohlédl na moře. „Jak moc by chtěla odjet. Jestli se jí bude po někom stýskat…“

Neotočil se zpátky, tak mu neviděla do tváře. Srdce jí začalo bušit. Kvůli tomuhle souhlasil, že s ním půjde na vyjížďku? Aby se dozvěděl víc o Jenny?

Ale před tím, než mohla odpovědět, se za nimi ozvalo burácení.

Pip se otočil. „Tady jsou!“

Alice se podívala stejným směrem a uviděla letadla, jak letí v té samé rovné linii jako předtím, přes útes a nad moře. Ten hluk byl stejně ohlušující jako dříve, ale tentokrát už se nebála. V myšlenkách se vlastně více zabývala tím, co může být mezi Jenny a Pipem, než nějakým strachem z letadel. Nemohla toho Pipovi moc říct – nechtěla vypadat jako žárlivka –, ale pokusí se z Jenny dnes večer dostat pravdu.

Pip znovu počítal. „Patnáct… šestnáct… to je divný. Tentokrát letí jen šestnáct letadel. Dvě asi nevzletěla.“

„Určitě jsi je správně spočítal?“

„Samozřejmě že jo.“ Zněl podrážděně.

No to ne, teď mu ještě leze na nervy.

„Koukej, jak letí nízko.“ Ukázal na poslední letadlo, co odlétalo nebezpečně blízko vlnám a těžkopádně supělo. „Musí být zatížena bombami a palivem.“

„Asi.“

Sledoval, jak se letadla odklánějí směrem na jih. „Zajímalo by mě, kam letí. Do Anglie namířeno nemají, spíš do Francie. Určitě dělají nálety. Pokud tady doplňovali palivo, musí letět daleko. Možná letí bombardovat Německo. Doufejme, že napáchají velkou spoušť.“

„No to jo.“ Alice se od něj snažila chytit jeho nadšení, ale dokázala myslet jenom na případné raněné a mrtvé. Šrapnel dokáže způsobit hrozné věci. I když jsou Němci jejich nepřátelé, jsou to pořád přece jen lidé.

Přemýšlela, jak dlouho bude Pip chtít kotvit. Teď už se ochlazovalo. Rukama si třela paže a doufala, že jí Pip půjčí sako, ale pořád se díval na moře, kde fialová oblaka pošramotila horizont. Projel jí další záchvěv neklidu.

„Ta poslední dvě byla asi moc těžká na to, aby vzlétla. Doufám, že to není nic hrozivějšího.“ Naklonil se přes okraj lodi, aby vytáhl kotvu. „Pojeďme zpátky. Domů se dostaneme mnohem rychleji, budeme mít vítr v zádech a už taky začal příliv.“

Říkala si, jestli ho už její přítomnost neunavuje. Tahle vyjížďka vůbec nevyšla tak, jak doufala, a čas už vypršel. Ale umanula si, že nejspíš jako jí byla už i jemu zima a chtěl jít na večeři.

„Dej mi vědět, když něco zjistíš,“ poprosila ho.

„Dám.“

Pomohla mu vztyčit plachty a potom se otočili směrem k domovu.

Během cesty na kole zpátky do přístavu byla trochu roztřesená a v žaludku jí kručelo hlady. Když vešla dovnitř, všichni byli shromážděni okolo rádia. Máma vstala a bezmyšlenkovitě jí podala talíř s oschlým dušeným masem, které vysedávalo na plotně nad kastrůlkem s vodou už bůhvíjak dlouho, potom si se zamračeným výrazem sedla. Alice si vzala příbor a ke stolu si přitáhla židli.

Z přístroje hřímal hluboký hlas. Itálie právě vyhlásila Spojencům válku.

„Zatracený Taliáni,“ utrousil táta. Nadával jen výjimečně. „Mussolini vstoupil do války jenom proto, že si myslí, že frickové vyhrajou.“

Alice cítila svrbění na kůži. Mohli by Němci válku vyhrát? Co by bylo s Jersey? A s nimi? Chtělo se jí říct – s ní a Pipem. Ale samozřejmě že mezi ní a Pipem nic nebylo.

„K Rossimu už nikdy nakupovat nepůjdu,“ prohlásila máma.

„Nebuď hloupá, Annette,“ odpověděl táta. „Paolo Rossi fricky nesnáší. Jen ten šílenec Mussolini ne. Spousta rozumných Italů přemýšlí stejně jako my.“

„Co bude s Normanskými ostrovy?“ zeptala se Jenny.

Táta jí poklepal na ruku. „Budeme v pořádku, drahoušku. Ostrovy jsou území závislé na britské koruně už skoro tisíc let. Máme tady dva tisíce britských vojáků. Frickové nás nechali na pokoji v minulé válce a tak tomu bude i teď.“ Jenny se do tváře vrátilo trochu barvy.

Krátce nato šly nahoru. Jakmile si na sebe vzala noční košili, klekla si Jenny vedle postele a vytáhla nízký dřevěný vozík s malou krabičkou. Byl to rituál, který prováděly už od dětství, kdy jim táta vyrobil boxy, do nichž si ukládaly své půlnoční svačinky. Když byly malé, často si psávaly krátké dopisy a nechávaly je jedna pro druhou v krabičce. Alice si náhle vybavila své jméno načmárané na obálce Jennyiným dětským rukopisem a vzpomněla si na to vzrušení, když se ponořila dovnitř a našla stránku s kresbami – často majáků, které milovaly – nebo s drobnými vzkazy. Tehdy si byly tak blízké, říkaly si všechno, dělily se o zásoby svačinek, a ještě dlouho poté, co si máma myslela, že už spí, si ve tmě šeptaly… Jak to, že se tak odcizily? Jako malá holčička si nedokázala představit, že by se někdy mohly nekamarádit. Ale za ta léta se mezi nimi otevřela propast, i když jídelní rituál jim zůstal.

„Zbyla jenom jablka, Alice.“

„To je dobrý.“

Jenny jí podala jablko, zavřela krabičku a vozík zasunula zpátky.

Ležely a chroupaly ve svých úzkých postelích v potemnělé místnosti a Jenny se konečně zeptala na její výlet na plachetnici.

„Užila sis to?“

Alice své sestře ve tmě neviděla do tváře, tak bylo těžké poznat, co si myslí.

„Ano, díky. Pip se nemohl dočkat, až uvidí ta letadla. Myslím, že byl za společnost na palubě rád.“

„Řekla bych, že ano.“ Jenny se pořádně zakousla do jablka.

„Jela bys radši místo mě?“

„Alice, to je dobrý, Pipa si nijak nenárokuju.“

„Ale máš ho ráda, ne?“

Kromě chroupání bylo úplné ticho. Co si asi Jenny myslela?

„Ano… mám ho ráda.“

„A on má rád tebe. To je vidět.“ Tma kolem nich zhoustla.

„Ano… já vím. Myslím, že chce ale něco víc než přátelství.“

„A ty snad ne? Kde je problém?“

Jenny odhodila přikrývku a posadila se. „Ty víš, kde je problém, Alice!“

„Co? Táta?“

„Ne, táta ne – teda ne přímo.“

„Co tím myslíš?“

Svižný povzdech. „Cambridge.“

„Aha. Ale tam pojedeš až příští rok.“

„Ale jak se jen mohu sblížit s Pipem, když ho možná opustím?“ Jenny okusovala dužinu okolo ohryzku jablka.

„No, jestli to s tebou myslí vážně, počká na tebe.“ Alice se snažila neprozradit v hlase své city. Sérií několika rychlých kousnutí dojedla jablko, natáhla se pro Jennyin jadřinec a oba odnesla do koše.

„Než získám diplom, bude to trvat tři roky. Nemůžu po něm chtít, aby čekal tak dlouho.“

Alice se vrátila do postele, ale zůstala sedět, aby na Jenny lépe viděla.“

„Budeš mít samozřejmě prázdniny. A on tě bude moct navštěvovat.“ Při pomyšlení, že Jenny a Pip budou spolu, ji bodla ostrá žárlivost. Jenny zřejmě nevěděla o tom, co Alice k Pipovi cítí, a ta se ktomu rozhodně nehodlala přiznat ani teď.

„Možná. Ale potom je tady taky maličký otazník války.“

„Táta si myslí, že jsme tady v bezpečí.“

„Jersey možná v bezpečí je, ale v Cambridge to může být jiná pohádka.“

„Možná se tam ani nedostaneš.“ Jakmile ta slova Alice pronesla, začala toho litovat. Nechtěla být zlá, ale těžko se vypořádávala se svými pocity.

„Já vím.“ Jenny bouchla do přehozu. „Všechno se mi v hlavě točí dokola a dokola.“

„Zkus nemyslet příliš daleko do budoucnosti. Prostě si užívej přítomný okamžik.“ Alice probleskl hlavou Pipův obraz na lodi: jeho jasné oči a brunátné tváře. „Máš štěstí, že o tebe někdo má zájem. Hlavně někdo jako Pip.“ Rozehnala tu vzpomínku a slíbila si, že odteď už na něj myslet nebude. Chtěl Jenny, ne ji.

„Já nevím. Možná.“

„O důvod víc proč počkat, jak se to vyvine. Za nos ho nevodíš. O Cambridge ví.“

„Ano, asi máš pravdu.“

Alice se natáhla k Jennyině posteli a její ruka se spojila s rukou sestry. Ale to gesto jí přišlo prázdné, veškerá dřívější blízkost vyprchala.

„Jak je ten citát v latině, co znamená, že si máš prostě užívat a nestarat se o budoucnost?“

„Carpe diem?“

„Jo, carpe diem.“ Alice se znovu natáhla na postel. „Dobrou.“

„Dobrou,“ řekla Jenny.

Ale chvíli trvalo, než Alice zabrala. A když usnula, její postel se nakláněla a zmítala na vlnách, zatímco nad ní kroužila německá letadla.

3

Následující den, zrovna když se Alice chystala, že půjde z práce domů, paní Le Maistrová svým povýšeným hlasem zvolala: „Sestro! Mé květiny by si zasloužily trochu pozornosti.“ Potlačila úšklebek. Na paní Le Maistrovou se může spolehnout, že ji vždy zdrží. Z nočního stolku vzala vázu fialových kosatců a odnesla je do umývárny. Obvykle by jí nevadilo zůstat déle a pomoct pacientovi – s paní Perchardovou, jejíž muž zemřel v minulé válce, by ráda trávila hodiny a naslouchala by jejím vzpomínkám na manžela, mezitím by jí masírovala záda nebo paty, nebo by ji po lžičkách krmila ve snaze vyživit její scvrklé tělo. Lidé jako paní Perchardová si její čas zasloužili, ale paní Le Maistrová, která se k ní chovala jako ke služce, ta ne.

„Chceš pomoct?“ Rebekah se postavila do dveří. Slunce pronikající malým oknem rozjasňovalo bělost její zástěry a čepce.

„Jé, nevadilo by ti to? Paní LM zas jako vždy úkoluje.“

„To víš, že ne, směna ti skončila už před půl hodinou. Už to od tebe převezmu. Naaranžuji dámě květiny a potom budu vyčkávat na další rozkazy.“

„Jsi anděl. Už se nemůžu dočkat, až odsud vypadnu a nadechnu se čerstvého vzduchu.“

Rebekah přikývla. „Dnes je dusno. Venku by mělo být chladněji.“

Alice si pod čepec zasunula pramínek vlasů; na vlhká záda se jí lepily šaty a zástěra se jí už zmačkala. Najednou dostala chuť běžet k moři, skočit do studené vody a nechat vlnobití opláchnout špínu z jejího těla. To nic, už bude brzy doma, pak už se bude moci z lepkavé uniformy vysvléct. Dlaně si otřela do zástěry. „Mimochodem, máma se zajímala o to, jak se ti vede. A Tomovi. Máš od něj nějaké zprávy?“

Rebekah se odvrátila a posouvala květiny ve váze. „Ani slovo. Už je to celá věčnost. Za průlivem se situace asi vyostřuje.“ Alice jí neviděla do tváře, ale v jejím hlase slyšela nucenou lehkost.

„Vypadá to tak. Viděla jsi včera, jak přelétala ta letadla?“

„No rozhodně jsem je slyšela. Nejdřív jsem si myslela, že to jsou Němci.“

„Přesně, já taky! Hrůza. Víš, na jakém typu letadla létá Tom?“

Rebekah pokrčila rameny. „Myslím, že Spitfire.“ Když se obrátila zpátky, byla celá bledá.

Alice stiskla své přítelkyni paži. „Jsem si jistá, že od něj brzy dostaneš nějaké zprávy.“

Rebekah se usmála, ač trochu napjatě.

Alice se zhluboka nadechla. „Rebeko. Když jsi potkala Toma, jak jsi poznala, že jsi zamilovaná?“ Před pěti lety osmnáctiletá Rebe-
kah přijela na Jersey na prázdniny, poznala Thomase Lirona a už nikdy neodjela. Alice si vždy říkala, že prožívají opravdový milostný příběh.

„Ó. To je mi ale otázka.“ Rebekah se opřela o umyvadlo. „Asi jsem prostě cítila, že je to ten pravý. Bylo to přirozené. Jako kdybychom byli předurčeni spolu být.“ Zasmála se. „Nezní to otřepaně?“

„Ne, vůbec. Pomohlo mi to.“

Rebekah na ni vrhla pohled. „Můžeme z toho vyvodit, že slečna Robinsonová potkala mladého muže?“

Alice si rukou ovívala obličej. „Bohužel ne. Ale říkala jsem si, že se zeptám. Pro případ, že jednou někoho potkám.“

„To víš, že potkáš. A až k tomu dojde, pamatuj na to, co ti teta Rebekah říkala.“

Zasmála se. „Díky.“ V rychlosti Rebeku objala. „Drž se, uvidíme se zítra.“

Vyšla z umývárny a vrátila se na oddělení.

V tátově účtárně nacpal Pip štos papírů do složky a zvedl se, aby je odnesl do kartotéky. Z toho, jak seděl celé dopoledne ohnutý nad stolem, mu ztuhl krk, prsty si jej masíroval.

„Můžeš mi je zanést na poštu?“ zeptal se táta. Jeho otec byl už postarší pán, ale pořád pilně pracoval. Zaučoval Pipa, aby po něm mohl úřad převzít, až odejde do důchodu. Ne že by to hrozilo; pan Marett byl před dvěma lety dokonce jmenován soudcem z lidu a od té doby je v jednom kole.

„Samozřejmě.“ Pip od otce převzal obálky a vyklouznul z kanceláře. Bude to úleva, až se nadýchá čerstvého vzduchu a protáhne si zdřevěnělé nohy, i když jen na chvilku.

V jejich stísněné kanceláři bylo jen jedno malinké okno a slunce jím svítilo až na konci dne, tak Pipa překvapilo, jak je venku jasno a teplo. Uvolnil si kravatu – to by se tátovi nelíbilo, ale dá si pozor na to, aby byla kravata zpátky na svém místě, až se vrátí. Šoural se až na poštu, raději si prodloužil cestu, než aby šel k nejbližší poštovní schránce, a tesklivě hleděl k přístavu. Ačkoliv na ni nedohlédl, věděl, že Bynie May tam je, pohupuje se na vodě nahoru a dolů a čeká na další jejich společné dobrodružství.

Plavba s Alice kolem St. Ouen byla zábava. Táta potom zjistil, že se těm zbylým dvěma letadlům opravdu nepodařilo vzlétnout. Potvrdilo se tak Pipovo podezření, že byla obtěžkána bombami a palivem. Snažil se znovu navodit ty pocity svobody a vzrušení, které cítil, když pozoroval přelet Whitleyů. I závist, pokud měl být upřímný. Při vědomí, že Němci postupují Francií a stále se přibližují k Jersey, jeho frustrace rostla každým dnem. Když se dozvěděl o odvážné záchraně britských vojáků poblíž belgických hranic, umíral touhou vyplout k Dunkerku a pomoct. Bylo těžké zvládat svůj vztek vůči tátovi za to, že mu nedovolil narukovat. Teď by mohl být u RAF, nebo u námořnictva a aktivně se účastnit boje místo toho, aby trčel ve vydýchané kanceláři a vykonával povrchní úřednické činnosti. Takové měl se starším otcem trampoty. Jeho rodiče na něj čekali dlouhé roky, až nakonec máma zemřela při porodu. Není divu, že byl táta až příliš starostlivý.

Pip si vůbec nebyl jistý, jestli chce být účetním tak, jak zamýšlel jeho otec. Dařilo se mu v matematice a měl docela logické myšlení, ale finance ostatních lidí ho k smrti nudily. Kde v tom měl hledat nějaké vzrušení?

Když ještě chodil do školy, jednou jim učitel anglického jazyka zarecitoval báseň Dobrovolník od Herberta Asquitha. Pip si stále pamatoval prvních pár veršů:

Zde leží úředník, jenž se půl života plácal,
v šedi města, v účetních knihách tonul,
den za dnem kolem mezitím proplul,
aniž v životě jediné kopí zlámal.

Přesně věděl, jak se ten úředník cítil. Byl také předurčen k tomu, aby žil a zemřel v nezáživné práci, zatímco ho míjí dobrodružství života? Jiní mladí muži v jeho věku se učí létat na Spitfirech, účastní se vojenského výcviku nebo záchranného cvičení. To jediné, co se učí on, je, jak pracovat s kalkulačkou nebo správně nadepisovat obálky.

Dorazil na poštu a vhodil dopisy do přihrádky zabudované ve venkovní zdi. Už neměl žádnou výmluvu, aby se mohl courat déle. Ignoroval naléhavé volání racků, ještě silnější vábení vln, odolal pokušení jít do přístavu a odvlekl se zpět do kanceláře.

*

Táta si kupodivu ani nevšiml, že byl nepřítomný déle, než bylo nutné. Zády se opíral o křeslo a měl zavřené oči. Na jeho čele se třpytilo několik krůpějí potu.

Pipa polila vlna strachu. „Je všechno v pořádku?“ zeptal se.

Táta otevřel oči. „Bohužel ne.“

Pip se posadil a otočil své křeslo čelem k němu. „Špatné zprávy?“

„Právě mi volal viceguvernér. Churchill stahuje své jednotky.“

„Cože?“ Pipovi začalo bušit srdce. „Vždyť jsi přece říkal, že nás ochrání!“

Táta povzdechl. „To jsem si myslel. A věřím, že to stále chce, ale válečný kabinet to už odhlasoval. Prý si nemohou finančně dovolit tady vojska nechávat. A nepovažují naše ostrovy za strategicky významné.“

Pipova ústa byla příliš vyschlá na to, aby dokázal promluvit. Polkl. „Co se bude dít?“

„Vojáci budou evakuováni a my budeme muset odevzdat veškeré své zbraně. Zítra to oficiálně oznámí.“

„Takže budeme snadným terčem?“

Táta pokrčil rameny. „V podstatě. Možná se nám podaří dostat pryč aspoň děti.“

Do Pipovy hlavy vplul obraz Jennyina malého bratra Williama. Vždy vypadal tak bezradný a zmatený životem. Jak by asi reagoval, kdyby ho poslali pryč? Žaludek se mu zkroutil strachy o Jenny i o Alice.

Táta najednou vyskočil na nohy. „Teď půjdu za rychtářem. Uvidím, co se mi ještě podaří zjistit.“ Jeho obličej byl zakaboněný, čelo svraštěné víc než kdy jindy; vypadal, jako by od rána zestárl o mnoho let.

Pip se také zvedl. Musí se k Robinsonovým dostat co nejdříve. Čím dříve se o té situaci dozví, tím více budou mít času udělat zásadní rozhodnutí.

*

Když seděl u stolu v zaneřáděné kuchyni Robinsonových, uvědomil si, jak moc mu chybí hodiny s jeho starým učitelem. Pan Robinson na něj byl tvrdý, ale Pip věděl, že bez jeho neúprosné disciplíny a naléhání, aby hledal odpovědi na otázku znovu a znovu, dokud nenalezl tu správnou, by nebyl tak úspěšný. Potom tady byla taky ta přidaná hodnota v podobě Jenny, která u dřezu pomalu utírala talíře, sedávala v rohu a četla si knihu nebo nesměle přešlapovala ve dveřích. Byla to nenápadná, ale vítaná přítomnost v místnosti. Poté, co Pip vyšel ze školy, se s Jenny setkával i mimo dům. Hodiny, jež si pro sebe urvali a strávili je na pláži nebo jízdou na kole k St. Catherine, načež kola tlačili chladným lesem, pro ně byly velmi drahocenné. Věděl, že se do ní zamilovává. Ale nejdřív se na obzoru rýsovalo Cambridge a teď se čím dál víc blíží válka. Kdo jen ví, co pro ně budoucnost chystá?

Obličej pana Robinsona se zakabonil jako dnes obličej jeho táty.

„Nemůžu uvěřit, že nás Churchill nechal napospas osudu.“

„Táta říkal, že to bylo rozhodnutí válečného kabinetu.“

Pan Robinson pokrčil rameny. „V tom není rozdíl.“

Paní Robinsonová před Pipa položila talíř čajových sušenek. „Aco bude s dětmi?“ zeptala se. Hlas se jí zachvěl.

Pip se s vděkem pousmál, vzal si sušenku a kousl si. „Táta říká, že možná budou moci odjet do Anglie. Na venkově by měly být ve větším bezpečí.“

Paní Robinsonová si od stolu přitáhla židli a sesunula se na ni. Pipovi se zdálo, že její nohy jsou příliš slabé na to, aby na nich mohla stát. „Přece nemohu poslat Williama.“ Rty se jí začaly chvět.

„Musíme myslet na to, co je pro něj nejlepší,“ řekl pan Robinson a natáhl se přes stůl, aby ji chytl za ruce.

„Já vím, co je pro něj nejlepší,“ řekla paní Robinsonová. „Zůstat tady. My mu rozumíme. Z cizích by měl hrůzu. Naprosto by ho to zničilo.“

Pip se cítil nepatřičně, že narušuje tuto soukromou chvíli. Říkal si, kde je asi tak Jenny. Nejspíš na pláži. A Alice bude asi v nemocnici. Strčil do pusy zbytek sušenky a snažil se spolknout ty suché drobky, co nejrychleji to šlo. To paní R. nebylo podobné, že mu nenabídla máslo a marmeládu. Bez nich se ty sušenky jedly jen těžko. Vypil zbytek svého čaje, aby spláchl zbylé drobky, a vstal.

„Chtěl jsem vám tu novinu sdělit, co nejrychleji jsem mohl.“

Pan Robinson se také zvedl. „Díky, chlapče. To bylo od tebe hezké.“

V očích svého učitele bude Pip navždy dospívajícím chlapcem v šedých kalhotách a svetru. Nebyl si jistý, jak by pan Robinson reagoval, kdyby si začal s Jenny. Snažil se znít nenuceně. „Víte, kde je Jenny?“

Připadalo mu, že se na něj paní Robinsonová dívá zvláštně, ale možná se mu to jen zdálo. „Myslím, že na pláži. Když už má teď po zkouškách, tak odpočívá.“

Pip přikývl. „Je pěkné odpoledne.“ Držel si klidný tón, ale uvnitř se o Jenny strachoval. Pokud na pobřeží dorazí Němci, už žádné blažené hodiny na pláži neprožijí.

Pan Robinson zíral z okna, jako kdyby si naposledy chtěl zapamatovat záhony, jež zářily ve zlatavém světle. „To rozhodně,“ řekl.

Pip se rozloučil.

Jenny rozvinula ručník, který si přinesla, a natáhla jej na plochou skálu. Ačkoliv na nebi nebyl ani mráček a horký vzduch se jen tetelil, pláž byla vylidněná. Jaká úleva být konečně o samotě. Strhla ze sebe oblečení – už na sobě měla plavky –, odhodila ho na hromádku a posadila se na ručník.

Konečně si mohla dovolit prohlížet si zátoku a vychutnávat si plynulý pohyb vody s neustále se měnícími barvami. Pozorovala vlny a mimoděk ji napadlo, a nebylo to poprvé, proč se říká, že sedmá vlna je největší. Je to kvůli činnosti Měsíce, jak se traduje, nebo je to větrem? A proč sedm? To určitě něco znamená. Sedmička je tak dokonalé číslo. Počítala vlny, jak se každá vzpíná daleko na moři a pak, když je nabitá a míří na pevninu, se roztříští o pobřeží. Některé vlny byly větší než ty ostatní a některé posílaly svou bílou pěnu daleko na pláž, ale nedokázala vypozorovat žádný pravidelný řád. Bylo to zvláštní. Možná na to najde odpověď – na to a na spoustu otázek, jimiž se jí plní mozek –, až se dostane na Cambridge.

Pořád bylo silné horko, sežehávalo jí tvář a končetiny, až to dál nemohla vydržet. Vstala a běžela do moře.

Následoval obvyklý úlek z chladu, a to i v půlce léta, potom se odrazila ode dna, vrhla se do následující vlny a plavala k obzoru. To byla ta čistota, po které toužila. Ledová voda jejím končetinám dodávala energii a z mozku jí vymývala mlhu obav. Konečně se cítila volná. Jako by od přílivu adrenalinu z její poslední zkoušky uplynula věčnost, i když ji měla jen před čtyřmi dny. Po ní přišla ze školy domů, u dveří pohodila tašku a naposledy se šla nahoru převléct z uniformy. Samozřejmě teď bude dlouho čekat na výsledky a potom se bude muset začít šprtat na zkoušky na Cambridge, ale i táta souhlasil, že si zaslouží na několik týdnů pauzu. Když už teď dokončila školu, léto patřilo jenom jí. Byla by dokonale šťastná, kdyby neměla čím dál větší obavy z války. Spojenci si vedli špatně. V Dunkerku byla úplná jatka a včera v rádiu slyšeli, že Paříž před Němci kapitulovala. Byla to noční můra, přesto i nadále vzdálená.

Byla naivní, když si myslela, že Jersey zůstane navždy v bezpečí? Ačkoliv se chystala ostrov opustit, milovala to tam. Jako malé s Alice na téhle pláži stavěly hrady z písku. Dokonce si i hrály na schodech majáku, když je táta jednou vzal k vlnolamu St. Catherine. Vyfotil je svým foťákem Kodak Brownie, fotku nechal vyvolat a zarámovat a každé jednu daroval k Vánocům. Zezadu naškrábal: Sestry od majáku, St. Catherine, 1930. Jenny se při té vzpomínce usmála. Obě dvě ty fotky pořád měly. Ona by si tu svou pravděpodobně vzala na Cambridge, kdyby se tam dostala.

Jakmile se od břehu trochu vzdálila, obrátila se a jemně veslovala pažemi, nechávala si kůži ošplouchávat měkkými vlnami a slabý proud ji unášel tam a zpět. Fascinovalo ji, jak sluneční paprsky dopadající na hladinu vytvářely na jejích holých nohou želvovinový vzor. Moře znala dobře, a to už od dětství, a dnes bylo v něžné náladě. Zaklonila hlavu: ani mráček, žádná bouřka jí nehrozila. Všude vládl klid.

Zamžourala na jasnou oblohu. Díky bohu všechny školní povinnosti už měla za sebou. Jakmile nastoupí na Cambridge – za předpokladu, že se tam dostane –, bude jen jednou z řady studentů. Ne zázračné dítě školy, které se snaží naplnit představy všech, především sebe samé. Zajímalo ji, jaké to na Cambridge asi bude. Bude se jí stýskat po moři, to je jisté. Mokřiny se pláži v St. Helier rozhodně nevyrovnají.

Taky se jí bude stýskat po rodině, i když možná bude lepší, že s Alice budou nějaký čas od sebe. Jako děti si byly tak blízké. Vůbec si nebyla jistá, co mezi ně vstoupilo, ale poslední dobou se většinou nepohodly. Bylo otravné, jak Alice vtrhávala do pokoje, když se Jenny snažila učit, nebo jak ji budila za svítání, když chodila na ranní. Kdyby šla Jenny na Cambridge, mohla by mít svůj vlastní pokoj. Nemohla se dočkat, až bude nezávislá. Možná že se s Alice zase sblíží, až se vrátí na prázdniny. Ve skutečnosti se vzájemně zbožňovaly. Pod povrchem to byly stále ty sestry od majáku, jako když byly ještě dětmi.

Otočila se na břicho a sirupovitou vodou plavala pomalu zpátky. Do večeře zbývala spousta času. Má ještě alespoň hodinu na opalování a šanci oschnout, než se bude muset znovu obléknout.

Stála na mělčině, spodní proud ji táhl za nohy, oblázky jí probodávaly chodidla a najednou zahlédla, jak podél dun kráčí Pip a stíní si oči před sluncem. Zamávala mu a rozběhla se po pláži. Když byla s Pipem, cítila se šťastnější. Kdyby odešla do Anglie, šíleně by se jí po něm stýskalo. Alice považovala vždy za svou nejlepší kamarádku, ale poslední dobou to byl právě Pip, komu se svěřovala, když měla strach ze zkoušky nebo ji štvala sestra.

Pip se usmál, když se k ní blížil. „Ahoj. Tvoji rodiče říkali, že bych tě tady mohl najít.“

Jenny se natáhla pro ručník, ale Pip byl rychlejší, popadl ho, zabalil ji do něj a rukama jí třel záda.

„To je příjemný. Teď už mi je tepleji.“ Kapičky vody na kůži se jí už odpařovaly. Sundala si ručník a položila ho na šířku tak, aby si mohli sednout vedle sebe.

Pip ji objal paží a ona k jeho rameni přivinula hlavu. „Jsi v pořádku?“

Zvedl kamínek a hodil ho k moři. „Ani ne. Proto jsem právě šel za tvými rodiči.“

„Co to?“

Pip jí pověděl o Churchillových plánech stáhnout vojáky, jeho hlas protknul vztek.

Najednou se Jenny z toho vedra udělalo nevolno. „Co to pro nás znamená?“

Přetlumočil jí reakci jejích rodičů a debatu ohledně Williama.

„Myslím, že mají pravdu. Will by si tak daleko od nás všech neporadil. Bude lepší, když zůstane doma.“

„Ano.“ Pipovy prsty zašmátraly po dalším kamínku.

Jenny se na něj podívala z profilu: pevná čelist, na lícních kostech se mu natahovala kůže spálená od slunce. Pořád vypadal spíš jako námořník než účetní. „A co ty si o tom myslíš, Pipe?“

„Štve mě, že nás vojáci opouští.“ Vrhl kamenem k moři. Netrefil se. „A ještě víc mě rozčiluje, že nejdu s nimi.“

Jenny se v hrudi rozmohlo zklamání. Příliš dobře věděla, že by Pip okamžitě narukoval, kdyby mu to jeho otec povolil. Odmašíroval by a ani by se neohlédl. Ačkoliv jedna její půlka by mu přála, aby toto mohl pro válku udělat, druhé polovině se ulevilo, že zůstane v bezpečí ostrova. Zavrtala prsty na nohou do písku. Někdy se svými city k Pipovi zápasila. Měla ho ráda jako kamaráda, ale věděla, že on by chtěl víc. Ještě si nepřipadala připravená, aby tuto hranici překonala. Vždy byl pro ni spíš jako bratr. Pravděpodobně to od ní bylo nefér, že chtěla, aby zůstal na Jersey, když ona sama přemýšlela, že půjde do Anglie. Nějak by to bylo jednodušší, kdyby se místo ní zamiloval do Alice. Ale Jenny s tím nemohla nic udělat. Nemohla se k něčemu zavázat, když byl život tak nejistý.

„Jen mi slib, že neuděláš nic nebezpečného.“

„Pokud uteču a narukuju, nejdřív ti to řeknu.“

„Ani na to nemysli.“ Jenny vstala. Začalo se zatahovat a Jenny už se znovu do vody nechtělo. Pip byl také roztěkaný. Přes plavky, které byly stále vlhké, si natáhla oblečení a chytla ho za jeho napřaženou ruku.

Plahočili se směrem k městu, oba ztracení ve svých myšlenkách. Byli právě v půlce ulice La Route du Fort, když kolem projelo velké nákladní auto plné britských vojáků a zastavilo se na křižovatce s Hill Street.

„No nazdar,“ řekl Pip. „To už nejspíš odjíždějí.“ Zněl překvapeně, ale když si prohlížel muže v khaki uniformách a ocelových přilbách obklopené velkými taškami, Jenny na jeho tváři spatřila závistivý pohled. Chudák Pip, další upomínka toho, že trčí tady na Jersey, zatímco ostatní kluci jeho věku jsou v boji. Jenny nikdy předtím žádné britské vojáky nepotkala – i když vlastně jednou byla s Alice na koncertu armádní kapely Howard Davis Park –, ale předpokládala, že ve Fort Regent budou navždy připraveni je chránit před útoky nepřítele. Britští vojáci byli na Jersey již stovky let. Teď ostrov ale opouštěli. Hruď se jí hrůzou sevřela. Jersey bude brzy bezbranné. A Němci se přibližují každým dnem. Jak šli dál, Pipovu ruku sevřela ještě pevněji.

4

V neděli ráno si Pip přispal. Když se konečně probral, uvědomil si, že se z farního kostela ozývají zvony. Jeho uchu zněly opuštěně. Znovu zahlédl nákladní auto plné britských vojáků, které předtím potkal s Jenny, bylo očividně na cestě do přístavu. I zvony nejspíš zrcadlily strach a obavy, které všichni pociťovali, a vydávaly naříkavé varování, že ostrovy budou brzy odkázány samy na sebe, vůči Hitlerovi zcela bezbranné.

Pip Jersey miloval; žil na tom ostrově celý svůj život. Miloval rozeklané útesy, rozlehlé zátoky, sluncem zalité lesy. Nejvíc ze všeho ale miloval moře, a to ve všech jeho rozpoloženích: tyrkysové a klidné, šedivé a mrzuté, tmavomodré a výhružné. Plachtění měl v krvi; pokud se někdy cítil opravdu naživu, tak to bylo jedině na lodi. V příštím životě se stane rybářem jako starý Jack, den za dnem bude statečně čelit přírodním živlům, sám, bičován větrem. Bynie May bude tančit na vlnách, slaný vítr mu bude naplňovat nosní dírky, až si bude měřit síly s oceánem. Kéž by mu jen táta dovolil narukovat, přidal by se k námořnictvu a každým coulem by bojoval za ostrov, který miloval. Byl přece jenom Marett. Marettové žili na Jersey stovky let. Byli součástí historie ostrova.

Posadil se a chvíli se díval z okna, pozoroval, jak racci krouží, slétají se a pak se neochotně odvracejí. Už je čas vstát a strpět další z tátových pokusů o báječný rodinný oběd, potom bude moci utéct do jachtařského klubu a bude se snažit nějak zabavit. Těší se, až zjistí, co si tam ostatní myslí.

Když Pip sešel dolů, táta byl v jídelně a četl si noviny, obklopen zbytky od snídaně, i když bylo skoro dvanáct.

„Brýjitro.“ Pip popadnul studený kus toastu a namazal ho marmeládou.

„Dobré ráno, Pipe. Vstal jsi pozdě.“

„Ano, promiň.“ Toast se v jeho puse rozmáčel. „Jen si udělám šálek čaje a pak ti to pomůžu sklidit.“

„Uvař taky jeden pro mě, synu.“

„Jasně.“

Odešel do kuchyně a pod konvicí zapálil plotýnku. Nedávná návštěva u Robinsonových ho znepokojila. Paní Robinsonová se k němu chovala skoro jako k vlastnímu synovi, vždy mu podstrkovala jídlo pod nos a dolévala mu čaj. Bylo to milé, i když čajové sušenky mu tentokrát nechutnaly tolik jako obvykle. Pip si pořád představoval, jaké by to bylo mít mámu. Také by se ho snažila vykrmit, naštvaně by zamlaskala pokaždé, když by na kuchyňském stole nechal cestičku z drobků nebo zapomněl zavřít marmeládu? Byla by na něj pyšná, že složil závěrečné zkoušky? Přidala by se někdy na jeho stranu, kdyby byl táta příliš přísný?

Táta o mámě mluvil jen zřídka. Na krbové římse stála její fotka. Seděla na písečné duně, stínila si oči a smála se do foťáku. Její hnědé vlasy byly rozcuchané; vypadala neskutečně mladě. Měli by další děti, kdyby nebylo Pipova traumatického porodu? Kdyby měl několik sourozenců, možná by ona s tátou byli svolní a nechali ho narukovat. Snad by máma tátu i přesvědčila a smiloval by se.

Otevřel dveře spíže a objevil talíř se dvěma kusy jehněčích kotlet, které se koupaly v kaluži krve.

„Tati, mám začít připravovat oběd?“

„Ach ano, prosím, hned ti pomůžu.“

Pip přehraboval regál se zeleninou, našel brambory a dal se do práce.

Sotva začali jíst, když zazvonil telefon. Táta pohodil svůj ubrousek na stůl a šel do předsíně. Pip napínal uši, aby slyšel konverzaci. Slova nerozeznal, ale táta zněl šokovaně a pobouřeně. Vrátil se o pár minut později.

„To byl generálmajor Harrison. Obdržel telegram z úřadu admirality. Jejich muži podle všeho uvízli v kontinentální Francii, v Saint--Malo. Chtějí, abychom poslali nějaké lodě a zachránili je. Že má tu drzost. Churchill nehodlá bránit naše ostrovy, ale když se jeho vojáci dostanou do problémů, tak to jo, to nám zavolá, abychom je zachránili.“ Zvedl vidličku a nůž.

Pip si znovu vmžiku vzpomněl na Dunkerk. Ta záchranná operace si neustále pohrávala s jeho myšlenkami od chvíle, kdy o ní asi před dvěma týdny uslyšel. Představoval si sám sebe, jak se na Bynie May plaví na pomoc bezbranným vojákům a vrací se jako hrdina. To by na Jenny udělalo dojem – i když neměl nejmenší tušení, jak by na to reagoval táta, za předpokladu, že by mu vůbec dovolil vyplout.

„Obrátíš se na jachtařský klub?“ zeptal se táty.

„Ne hned. Nejdřív potřebuju zjistit, kolik míst bude potřeba. Samozřejmě můžeme použít záchranný člun, v přístavu taky čeká spousta nákladních člunů na přepravu brambor. Ty můžeme uvést do provozu.“

„Takže žádné menší lodě?“

Táta se díval pronikavým pohledem. „V tuhle chvíli ne, a v žádném případě ne Bynie May.“

Pip napíchnul svou jehněčí kotletu. „Jasně že ne, tati,“ řekl.

Když odpoledne dorazil do jachtařského klubu, jen to tam bzučelo. Ta zpráva už se určitě roznesla. Komodor Le Masurier, obklopený dychtivými členy, stál vzadu v místnosti. Pip se začlenil do davu, paralyzovaný v očekávání, co se dozví.

„Duchess nebyla vybavena na sezonu,“ řekl starší muž s truchlivou tváří. „To tahle zatracená válka zmařila všechny moje plány.“

„Lady James je vybavená,“ řekl někdo další. „Ale její majitel minulý týden odjel do Anglie. Myslíte, že by mu vadilo, kdybychom si ji půjčili?“

Komodor zavrtěl hlavou. „To by nemělo být nutné,“ odvětil. „Spočítejme, kolik lodí je schopných plavby a jejich majitelé jsou přítomni. Já vezmu samozřejmě Klang II.“

„St. Clement je připravena vyrazit,“ zakřičel sluncem ošlehaný muž v tmavomodrém svetru. „A tady Fred bude moje posádka.“ Jeho soused dychtivě přikývl.

„Já beru Teazer,“ zahlásil urostlý muž s vousy jako ptačí hnízdo. „Mám posádku a pojede se mnou taky mladej Bob.“

Pip se podíval na Roberta Falleho, byl celý růžový radostí. Bobovi bylo jen šestnáct, o tři roky mladší než on. Jak to, že on může jet, když se Pip musí zdržet?

Kapitán keče Clutha, pan Langlois, také nabídl své služby.

„V tuhle chvíli se z Portsmouthu vydává na cestu torpédoborec,“ pokračoval komodor. Podíval se na list papíru, co měl v ruce. „Loď Jeho Veličenstva Wild Swan pod velením korvetního kapitána Younghusbanda. Zavolají nám a my se vydáme dnes večer po jejím boku.“

„A co malá plavidla?“ zakřičel někdo.

„Zítra vypluje další flotila. Řídit malá plavidla je jednodušší za světla. Ať noční podmínky riskují jen velké lodě.“

Zaznělo zklamané mručení, ale komodor měl pravdu. S Bynie May bych vyjelraději ve dne, pomyslel si Pip. Držel jazyk za zuby. Bynie May nikam nepojede. Tátovy povely. Zas si to musel nechat ujít. Vyklouzl dveřmi a šel se podívat za zeď přístavu. Mohl by se koukat na přípravy. Stejně neměl nic jiného na práci.

Někdo již byl na palubě rybářské lodě, vytíral palubu. Když se shrbená postava narovnala a znovu nahrbila záda, Pip se na projev uznání usmál.

„Jacku!“

Starý rybář se otočil jeho směrem. „Ahoj Pipe, chlapče. Říkal jsem si, že bys tady mohl být.“ Jeho široký úsměv mu přidělal na obličej, který byl už tak dost zbrázděný, další hromadu vrásek.

„Nemohl jsem odolat. Pojedeš do Saint-Malo?“

Jack namočil mop do šedého kýble na palubě a zatočil jím, aby vymačkal přebytečnou vodu. „Ano. Vyrazím zítra za svítání. Chceš jet se mnou?“

Pip zaváhal. „Táta řekl, že Bynie May nemůžu vzít.“

„To docela souhlasím. Jsi dobrej námořník, ale jako posádka na mojí lodi budeš ve větším bezpečí. Nezapomeň, že tam nebudou žádný bóje. Nejlepší bude, když budou kormidlovat starý mořský vlci, jako jsem já.“

Pip se díval dolů. Jack pořád vytíral palubu. Pip na něm nikdy neviděl žádné známky strachu nebo paniky. Znal tady každý centimetr vody a nikdy si s mořem nezahrával. Za ta léta Pipa nesčetněkrát vyvedl z možného nebezpečí. Možná by ho s Jackem nechal jet dokonce i táta.

„Půjdu a zeptám se ho,“ zakřičel.

„To je správné. Jestli chceš jet, buď tady přesně ve čtyři ráno.“

„Ano, kapitáne,“ zakřičel Pip a uháněl pryč.

Trvalo mu dlouho, než tátu přesvědčil. Po večeři mu nalil skleničku jeho oblíbené skotské, ale to mu nezabránilo v tom, aby vznášel námitku za námitkou. Nakonec se Pip rozhodl vytáhnout podlou kartu. „Tati, já vím, že mámu jsi ochránit nemohl, ale to bylo už před dlouhou dobou. Nemůžeš mě svazovat navždycky. Přistoupil jsem na to, že nenarukuju, slíbil jsem, že nevezmu Bynie May do Saint-
-Malo, ale musíš mě nechat odjet přes kanál s Jackem. Víš přece, že s ním budu v bezpečí.“

Táta ve skleničce rozvířil poslední kapky whisky a potom ji jedním douškem vyprázdnil. V drsné záři stropní lampy vypadala jeho tvář bíle. „Dobře, vyhrál jsi.“ Vstal a chystal se do postele. „Ale koukej se vrátit ve zdraví. Nezahrávej si, pamatuj na to.“

Pip se také zvedl a položil otci ruku na rameno. „Vrátím se, tati. Slibuju,“ ujistil ho. Jak za ním šel po schodech, uvědomil si, že se mu třesou nohy.

*

Vstal ve tři, natáhl si na sebe tlusté kalhoty a dva svetry, které si už večer předtím přehodil přes židli. Ačkoliv je polovina června, na moři v kanálu bude i tak zima, a vzduch by tak brzy ráno mohl být překvapivě chladný. Snídani by do sebe dostat nedokázal, tak aspoň v ještě tmavé kuchyni vypil dva šálky čaje a udělal si několik sendvičů na později. Kdo mohl tušit, jak dlouhá ta plavba bude? A také by mohli mít hladové pasažéry. Posléze ještě popadl zbytek bochníku a kusanec sýra a strčil je do ruksaku. Tátovi by to nevadilo; vždycky si pak může skočit k pekaři. Bylo divné, že mu táta nepřišel zamávat. Radši ho nebude budit. Pip si vzal svůj námořnický nepromokavý kabát a vyklouzl z domu.

Za svítání dorazil na rušné místo: zásoby se nakládaly, plachty se napínaly, kontrolovalo se lanoví. Jack seděl na zádi lodi, ponořen hluboko do svých myšlenek.

„Jacku!“ zvolal Pip.

Starý rybář vzhlédl a zamával. „Pojď na palubu, chlapče.“

Když se Pip přibližoval, pohlédl na Desiree-Jacqueline, zaparkovanou podélně. Na palubě stál mladý chlapík, okolo předloktí si úhledným osmičkovým uzlem namotával lano. Zazubil se na Pipa a Pip se usmál zpátky. Bylo dobré vidět někoho v podobném věku. Většina námořníků vypadala staře. Všichni muži okolo dvaceti a třiceti let pravděpodobně bojovali na frontě.

Musel potlačit vlnu provinění. Aspoň teď dělal něco, čím mohl pomoct – a dokonce i s tátovým svolením.

„Nebude to jednoduchá plavba,“ řekl mu Jack, jakmile vylezl na palubu. „Hádám, že až vyrazíme, tak budou do přílivu zbývat čtyři hodiny. Zamíříme přímo na jih, potom východně od Minkies.“ „Minkies“, tak říkali souostroví les Minquiers, uskupení ostrůvků a kamenů asi patnáct kilometrů jižně od ostrova. V klidném počasí byly krásné a pokojné, ale v bouřce by mohly být zrádné. V průběhu let tam ztroskotalo spoustu lodí. „Měla by to být dost slušná plavba. Můžeme projet průjezdem Cocq Passage. Tak si zkrátíme trasu o pět kilometrů. Cesta zpátky by mohla být ale trochu drsná.“ Pip se dnes ráno díval na předpověď počasí. Vypadalo to, že by se později měla přihnat bouřka. A loď bude zatížena pasažéry, další komplikace. Uvažoval, kolik jich budou moci vzít.

Vyjeli krátce po úsvitu, kdy nízké slunce barvilo nebe na oranžovo a na hladině vytvářelo blyštivou jantarovou stezku. Vzduch se lehce oteplil. Jack následoval Desiree, plavili se neklidnými vodami okolo Les Minquiers do zálivu Saint-Malo. Po cestě předal Pipovi informace o misi ze schůzky s kapitány, kde nedávno byl.

„Máme zamířit přímo do přístavu a dostat na palubu co nejvíce mužů, co se sem vejde. Nevím, v jakém budou stavu. Převezeme je k jedné z velkých lodí, které kotví dále v moři, a pak se vrátíme pro další. Tolikrát, jak jen bude potřeba.“

„Je úžasné konečně moci nějak pomoct.“

Jack na něj vrhl varovný pohled. „Není to žádná hra, chlapče.“

Pip polkl. „Samozřejmě že ne. Chtěl jsem říct, že jsem rád, že se konečně můžu aktivně účastnit válečného úsilí.“

Ale Jack se díval zasmušile vpřed. „Demoliční četu včera převezla loď Jeho Veličenstva Wild Swan. Plán je následující: jakmile vyzvedneme vojáky, vyhodí do vzduchu palivové nádrže a vrata zdymadla ve vnitřním přístavu. Zbaví tak fricky zásob munice a zabrání jim v útocích na atlantické konvoje.“

Pip pocítil příval nadšení. „To zní nebezpečně.“

Další ostrý pohled. „Pokud je chytnou, naše ženisty na místě zastřelí. My budeme taky na dostřel. Není jistý, jak tohle skončí. Němci postupují rychle k přístavu.“

„Táta si myslí, že je to od Churchilla drzost, žádat nás o tohle, když stáhl svá vojska z našich ostrovů.“

Jackovi zacukaly rty. „Je to drzost. My ale nejedeme zachraňovat Churchilla. Ale ty uvízlý chudáky. To pro ně tohle děláme.“

Zvuk motorového člunu, který se k nim řítil, přehlušil jakýkoliv další hovor. Pip se díval, jak se kolem nich člun žene v proudu pěny. Kvůli němu se Jackova loď začala kymácet ze strany na stranu. Na palubě rozeznával jen vojáky, stáli osamoceně, zatíženi výzbrojí. I z té dálky na jejich tvářích viděl stud mísící se s úlevou. Chudáci. Takový potupný ústup. Ale aspoň byli zachráněni.

Když Jack obratně vplouval do přístavu, slunce bylo už vysoko na obloze. Navzdory varování svého kapitána byl Pip během celé plavby nadšený. Všude, kam se podíval, pluly malé loďky: rybářské lodě jako ta Jackova, keče, šalupy, jachty, všechny pluly v konvoji s napnutými plachtami. Snažil si ten pohled vtisknout do paměti. Tohle by mohl být jeho zlatý hřeb války. Za předpokladu, že se v pořádku dostanou zpátky.

*

Vyzvedli své první pasažéry, skupinu vojínů z yorkshirské lehké pěchoty, a brzy je dovezou na Duchess of Normandy. Pip všechny obešel se svými sendviči, vojáci přispěli tabulkami čokolády, které jim prý rozdala podpůrná armádní organizace NAAFI, než odjeli. Byli to muži s vpadlýma očima, sklíčení vyčerpáním a strachem. Teď už sundali své tlusté armádní kabáty a úhledně je naskládali na palubu. Někteří vojáci si tiše povídali; ostatní v tichosti seděli, měli zavřené oči, tváře zvednuté ke slunci.

„Jaké to tam bylo, ve Francii?“ zeptal se Pip svého souseda, kluka, který vypadal, že mu je sotva dvacet.

Muž se na něj otočil. „Peklo,“ odpověděl stručně.

Pip nevěděl, jakou emoci prožíval nejvíc: závist vůči vojákovi, který alespoň viděl nějakou akci, nebo úlevu, že byl ušetřen těch zcela očividných hrůz.

Potom co vyložili své cestující, byli v půl třetí již zpátky v přístavu Saint-Malo. Počasí se proměnilo, nebe jako z olova, vlny rychlejší a rozzuřenější, palubu bičovaly slaným postřikem. Nad nimi se zmítali racci, jako kdyby byli z papíru.

„Počkáme na ženisty,“ zakřičel Jack. „Wild Swan vysmahla a ty chudáky tam nechala. Počkáme, dokud neodpálí výbušniny, a pak je vezmeme na palubu.“ Zapřel se proti sklonu lodi, jak do nich z boku narazila mimořádně velká vlna.

„Dobře.“ Pip ani nedokázal říct více. Srdce mu začalo bubnovat, v puse mu vyprahlo. Slíbil tátovi, že nebude riskovat. Bylo dobře, že ho teď neviděl. Bouřka se na ně hnala hned z několika směrů.

„Už jsi to slyšel?“ křičel k Jackovi další kapitán přes vřískající vítr.

„Co?“ Vichřice mu slova vytrhla z úst a unášela je pryč.

„Frickové jsou jen patnáct kilometrů odsud. Už jim to dlouho trvat nebude.“

Jack zabručel slovo, které Pip nikdy předtím neslyšel, i když dokázal odhadnout jeho význam.

Pipovi se sevřel hrudní koš. Co když se tam Němčouři dostanou před tím, než se ženistům podaří odpálit zdymadla? Co když letící trosky natrhnou loď? Co když se potopí? Jack je dobrý námořník, ale neumí dělat zázraky. Ach tati, promiň mi to, řekl si Pip v duchu. A pak taky: promiň mi to, Jenny. Podíval se na Jackovy bílé klouby na kormidelní páce a uvědomil si, že ani ten klidný námořník jim nedává vysoké šance. Tep se mu dál zrychloval.

Ale předtím, než se mu hlavou prohnala další myšlenka, vzduch prorazil ohlušující výbuch, následoval pronikavý výšleh žáru a z loděnice se začal šířit obrovský bílý oblak. Dunělo mu v uších a měl pocit, jako kdyby se mu kůže měla roztavit.

Jack ho přitlačil k palubě. „Zůstaň ležet,“ zařval. Pip ho nikdy nezažil tak vyděšeného. Všude okolo slyšel lidi křičet a ječet. Vzduch byl prosycený štiplavým kouřem a pachem hořící nafty. Pip udělal, jak mu bylo řečeno, přitiskl tvář k mokrým prknům na podlaze zběsile se kymácející lodi a připravoval se na to, že shoří zaživa.