PO STOPÁCH ZLOČINŮ

Text © Alena Mornštajnová, Jakuba Katalpa, David Urban, Bianca Bellová, Marek Epstein, Martin Goffa, Ondřej Neff, Kristýna Trpková, Markéta Hejkalová, Kateřina Surmanová, Stanislav Beran, Petr Bým, 2023

Cover illustration © Tereza Marianová, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9491-9

Obsah

- Alena Mornštajnová (1963)

- Vražda milé paní

- Jakuba Katalpa (1979)

- Řeznice

- David Urban (1973)

- Zrádný počítač

- Bianca Bellová (1970)

- Nevšední portrét indiánského mladíka

- Marek Epstein (1975)

- Krev

- Martin Goffa (1973)

- Dženáro

- Satanův dech

- Kristýna Trpková (1996)

- Ester

- Markéta Hejkalová (1960)

- Nabroušené nože

- Kateřina Surmanová (1984)

- Ctitel

- Stanislav Beran (1977)

- Straky

- Petr Bým (1954)

- Taková normální vražda

Alena Mornštajnová (1963)

Spisovatelka a překladatelka, vystudovala angličtinu a češtinu na Filozofické fakultě Ostravské univerzity. Již svým prvním románem Slepá mapa (2013) zaujala čtenářskou i odbornou obec a následující romány Hotýlek (2015) a Hana (2017) jí definitivně zajistily status jedné z nejoblíbenějších a nejčtenějších českých autorek současnosti, jejíž díla získala mnohá ocenění. Vedle dalších románů (Tiché roky, 2019; Listopád, 2021; Les v domě, 2023) napsala i několik knih pro děti (Strašidýlko Stráša, 2018; Kapka Ája, 2022; Teribear – Tajemství modré krabice, 2022) a publikovala řadu povídek v různých sbornících.

Vražda milé paní

„A taková milá paní to byla,“ vzlykla nahrbená žena v černém plášti opírající se o hůl, jedna z těch dam v letech, které chodí na všechny pohřby, protože mnoho jiných příležitostí, jak se dostat mezi lidi a popovídat si, nemají. Zvedla kapesník k očím a utřela si neexistující slzu. Plakat na pohřbech se přece sluší.

Poručík Horák přešlápl z nohy na nohu. Přišel, protože od pondělí byl po čtyřiceti letech práce u policie v důchodu a najednou měl spoustu času. Ještě nikdy na pohřbu žádné z obětí vražd, které vyšetřoval, nebyl, ale tento případ byl jeho poslední a poručík se spíš než se zemřelou chtěl symbolicky rozloučit se svou kariérou. Už žádní zavraždění, žádné krádeže, žádné hledání odpovědí na nezodpovězené otázky. Bude si muset najít jiný způsob, jak naplnit své dny.

Dorazil ale asi příliš brzy a teď stál před zavřenými dveřmi obřadní síně a sledoval hloučky lidí oděných v tmavých barvách, které po chodníčku stoupaly k místu posledního rozloučení. Příchozích bylo nezvykle mnoho, spousta z nich určitě dorazila jen ze zvědavosti nebo proto, aby mohli sousedům, známým či vnoučatům ještě po letech vyprávět: „Jo, já jí byl na pohřbu, bylo to opravdu hrozné neštěstí.“

Ano, bylo to strašné, každý zmařený život je tragédie, obzvlášť když zesnulá Eva Poláková, se kterou se přišli tihle lidé rozloučit, byla zavražděna.

Poručík ji neznal. Nevěděl, jak zněl její hlas, nedokázal si představit gesta, která používala. Když ji uviděl poprvé, byla už po smrti. Ležela v obývacím pokoji před nezapáleným krbem, nohy mírně roztažené, jako kdyby zakopla, ruce rozhozené, hlavu v kaluži krve. A vedle ní se povaloval odhozený pohrabáč. Nebylo těžké pochopit, že to byl ten kus kovu, který ji srazil na podlahu, daleko těžší bylo zjistit, kdo ho v tu chvíli držel v rukou, protože žádné otisky prstů na něm nebyly.

To poručíka mátlo. Když vcházel pečlivě udržovanou zahradou a vdechoval svěží vzduch poznamenaný kouřem z páleného listí, tak typický pro podzimní měsíce, myslel si, že se bude jednat o jednoduchou záležitost. Domácí hádka, povolené nervy, neuvážená reakce končící neplánovanou a hořce oplakanou smrtí.

Ale už když procházel chodbou do přízemního obývacího pokoje a překračoval listí, které dovnitř zavál vítr, protože podle slov zdrceného manžela byly v okamžiku, kdy svou ženu našel zhroucenou před krbem, otevřené, pochopil, že tak snadné to nebude. Pohrabáč bez jediného otisku prstů, soupis odcizených věcí, otevřené dveře. Manžel, kterého musela do své péče převzít lékařka a teď seděl lehce omámený, ale pořád hrozně nešťastný za kuchyňským stolem, vedle něj syn s manželkou, oba uslzení a hlavně vyděšení, vždyť se jim do domu vetřel cizí člověk a zabil jim mámu. Na opačné straně stolu dcera, ne tak úplně nepodobná mrtvé ženě, kterou právě teď nakládali uzavřenou v tmavém pytli na nosítka a převáželi do podzemí místní nemocnice, aby při pitvě potvrdili to, co už bylo všem zřejmé. Zabila ji rána pohrabáčem.

„Omlouvám se,“ řekl poručík směrem k pozůstalým. „Chápete jistě, že čím dříve si promluvíme o okolnostech,“ původně chtěl říct vraždy, ale při pohledu na uslzenou skupinku před sebou se zarazil a opatrně dodal: „toho, co se dnes odehrálo, tím dříve se nám podaří najít pachatele a zabránit tomu, aby svůj čin zopakoval.“

Dcera dlouze zaúpěla a všichni jako na povel zvedli kapesníky, ženy si utřely oči a muži se vysmrkali.

„Nebude vám vadit, když si promluvíme vedle?“ zeptal se poručík. Vedle znamenalo v malém pokoji, který dřív asi sloužil jako dětský pokoj, ale teď z něj majitelé udělali pokoj pro hosty.

„Kdybyste mohl…“ Poručík Horák kývl na manžela zavražděné, ten se na něj chvíli díval, jako kdyby nechápal, kdo ten cizí chlap je a co po něm vlastně chce, ale potom se zvedl a kolébavým krokem přešel vedle. Poručík vykročil za ním, zavřel dveře a posadil se proti němu.

Chvíli mlčel, díval se, jak rozrušený pan Polák přemáhá vzlyky a sám pro sebe vrtí hlavou, jako kdyby nemohl uvěřit tomu, jak se během posledních hodin jeho život proměnil. „Vy jste vaši ženu našel, je to tak?“ zeptal se konečně poručík.

Manžel přikývl. Pohled stále upíral na ruce sepjaté na kolenou. Vzlykl. „Byli jsme spolu skoro čtyřicet roků. Co teď… já… omlouvám se.“

„Víte, kolik bylo hodin?“

Muž naklonil hlavu ke straně. „Asi tak dvě, možná čtvrt na tři.“ Odmlčel se. „Po obědě si chodím na chvíli zdřímnout. To víte, už jsem v důchodu.“ Vzlykl. „Oba jsme v důchodu.“ Podíval se směrem ke dveřím. „Tedy… byli jsme…“ Zvedl mokrý kapesník a utřel si oči. „Já, já to nechápu. Takhle za bílého dne. Vždyť zamykáme branku. A zvonek bych slyšel, ten se nedá přeslechnout. Musel přelézt přes plot. Zeptejte se sousedů, určitě ho někdo viděl.“

„To víte, že se zeptáme,“ ujistil ho poručík. „Ty věci, které se ztratily, jakou měly cenu?“

Pan Polák rozhořčeně zvedl hlavu. „Takové šunty to byly, dva pozlacené talíře. Evička si je koupila na dovolené v Turecku a vystavila na krbové římse. Krámy, nic víc.“ Sevřel ruku v pěst a bouchl do opěradla křesla. „Krámy.“

„Ještě bych potřeboval vědět, kdy jste svou ženu viděl naposledy.“

„No přece u oběda. Asi tak v půl jedné.“

Poručík Horák si poznamenal údaje do malého zápisníku. „A poslední otázka. Napadá vás, kdo by chtěl vaší paní ublížit? Měla s někým spory?“

Na tuhle otázku manžel neodpověděl. Jen se podíval nepřítomným pohledem na poručíkův zápisník a nekontrolovaně se rozvzlykal.

„Vy bydlíte v prvním patře, že?“ zeptal se poručík nebožčina syna, když se mladý muž posadil do křesla proti němu.

„S manželkou. Vchod máme společný s rodiči, ale byty jsou oddělené.“

„Byli jste dnes celý den doma?“

„Ano.“

„Viděl jste během dne svou matku?“

Syn potáhl a sklonil hlavu. Poručík si všiml, že i přes své mládí začíná plešatět. „Jen z okna, hrabala na zahradě listí.“

„Kdy přesně?“

„Nevím, někdy okolo poledne.“

„Neobědvali jste společně?“

Zavrtěl hlavou. „Ne.“

„A obědváte někdy u rodičů?“

Syn si neklidně poposedl. „Poslední dobou ne.“

„Byly mezi vámi a vašimi rodiči nějaké spory?“

Chvíli bylo ticho. „Neřekl bych přímo spory, spíš napjatá atmosféra.“

„Z nějakého konkrétního důvodu?“

Syn si znovu poposedl a pak zvedl hlavu a nečekaně rozhodně pronesl. „Maminka byla generál a Eliška, tedy moje paní, to nenesla dobře. Obzvlášť když máma pořád mluvila o dětech.“

„Vy máte děti?“

„Právě že ne. Chtěli bychom… ale… prostě nějak to nejde.“

Poručík poklepal tužkou na zápisník. „Hádali se vaši rodiče?“

Syn zaváhal. „Asi tak jako všude.“

„A dnes?“

„Dnes jsem žádnou hádku neslyšel,“ řekl syn rozhodně. Až moc rozhodně, pomyslel si poručík. Jako kdyby na tu otázku čekal a připravil si, co odpoví.

Útlá snacha ženy, která před pár okamžiky navždy opustila svůj domov, potvrdila slova svého manžela. Ano, nevycházela s tchyní příliš dobře, ano, tchyně byla tak trochu panovačná – v tu chvíli si poručík pomyslel, že slovo trochu použila, protože o zesnulých se má mluvit jen v dobrém, ano, vadilo jí, že jejich manželství je po šesti letech bezdětné. Ano, v hádce tchyně dokonce zmínila, že by se měl její syn rozvést, aby se konečně dočkala vnoučat. Ale na otázku, jestli dnes neslyšela nějakou hádku, odpověděla křehká snacha úplně jinak než její muž.

„V tomhle domě jsou hádky na denním pořádku. Tchyně se hádala s každým, i dnes dole křičela.“

„Nevíte, kvůli čemu?“

„To nevím, ale byla hrozně vzteklá. Ječela ještě na zahradě.“ Zvedla k poručíkovi pohled. „Ale to nic neznamená. Pravda je, že ať byla jakákoliv, táta, tedy její muž, ji bezmezně zbožňoval.“

Když se do křesla posadila nebožčina dcera, poručík se nemohl zbavit dojmu, že proti němu sedí ta žena, kterou viděl ležet v kaluži krve před krbem. Byla mladší a rozhodně živější, ale podoba byla nepopiratelná.

„Já jsem v domě nebyla, ale přišla jsem hned, když mi bratr zavolal,“ vzlykla. „Chudák maminka.“

„Bydlíte poblíž?“

„Ano, jen o dva domy dál.“

„Když jste přišla, byla branka zamčená?“

„To nevím, přišla jsem zadem.“

„Zadem?“

„Ano, kolem všech domů vede vzadu pěšina skrz zahrady. Zkracuje cestu z města. Je tam, co pamatuju. Branky mezi zahradami se nezamykají, říkáme jim branky přátelství.“

„Takže jimi může projít i kdokoliv cizí?“

„Ne, to ne, jen sousedé. Branka do první zahrady se samozřejmě zamyká, ale místní od ní mají klíče.“ Zarazila se. „Ale to neznamená, že k nám nemohl vlézt někdo cizí. Přes plot umí lézt každé malé dítě.“

Jo, pomyslel si poručík. Ale vykrádačka během bílého dne? Avšak byl u policie dost dlouho, aby věděl, že vyloučit se nedá vůbec nic.

„Rád bych si promluvil i s vaším mužem. Kde ho zastihnu?“

Žena pohodila hlavou a poručík si uvědomil, že mu připomíná ještě někoho jiného. Mladou Sofii Lorenovou.

„Je v práci, má odpolední. Ale stejně vám neřekne nic jiného než já.“

„V kolik hodin odjel?“

Zatvářila se nejistě. „Směna mu začíná ve dvě.“

„Jel autobusem?“

„Vzal si auto, v sobotu autobus jede jen ráno.“

„Takže mohl zaparkovat za rohem a vrátit se zadem?“

Napodobenina Sofie Lorenové sebou trhla, ale pak se rozhořčeně ohradila: „A proč by se jako vracel?“

Tuto otázku ponechal poručík bez odpovědi.

„Měli jste vy nebo váš manžel s matkou nějaké spory?“

Žena si přitiskla kapesník na oči. „Ne, ne, to vůbec ne! Jak vás mohlo něco takového napadnout?“

No, pomyslel si poručík. Je Lorenové sice podobná, ale v herectví jí nesahá ani po paty.

Poručík Horák vyšel z domu, prošel podzimem vonící zahradou a zazvonil u vedlejší branky, ozdobené na obou sloupcích květináči s dodýchávajícími muškáty. Otevřel mu muž v montérkách. „Pan Koudelka?“

„Jo, to jsem já.“

„Už asi víte, co se stalo u sousedů. Můžeme vám položit pár otázek?“

„Ale já doma nebyl, před chvílí jsem přijel z práce, dělám v nepřetržitém provozu a přes víkendy máme dvanáctky.“

„A co vaše paní?“

„Ta doma byla, ale moc vám toho asi nepoví, hrozně ji to sebralo, to víte, byly s Evou spolužačky, znaly se od dětství. Je to pro ni hrozný šok.“

Nejlepší terapie je terapie sdílením a ubrečená sousedka Koudelková byla přímo studnicí informací, i když jí chvílemi přes vzlyky bylo těžké rozumět.

„To je hrozné, co se tady děje. Ani doma už není člověk v bezpečí. Zabít chudáka ženskou kvůli zlatým talířům… Byla to loupež, že jo? Ale pardon, já vám nenabídla ani kafe…“ Zvedla se, přešla ke kuchyňské lince a chvějícíma se rukama připravila kávu, vyndala ze skříňky hrníčky a nakrojila bábovku. Pak si znovu utřela uslzené oči a s hlubokým povzdechem se posadila.

„Viděla jste někoho přicházet k Polákovým?“ zeptal se poručík Horák a osladil si kávu kostkou cukru ze zdobené cukřenky.

„Ne, já dnes ani nevystrčila nos z domu. Vařila jsem, uklízela, pekla bábovku…“

„Myslíte, že to udělal někdo cizí? Přece jenom se prý doma dost hádali,“ nahodil udičku poručík.

Paní Koudelková se vysmrkala, postrčila k němu talíř s bábovkou, zamyslela se a váhavě řekla: „No, já nechci dělat žádné drby, ale to víte, on ten její je docela žárlivý. A Eva přece jenom byla koketa, když chtěla, uměla si obtočit každého chlapa kolem prstu, to zase jo.“

Pohledem zaletěla k manželovi. Pokrčil rameny a vyšel z místnosti.

„A snaše nedovolila adopci, to by je prý raději vyhodila z domu, kdyby přitáhli cizího parchanta. A s dcerou se poštěkaly zrovna včera, ale proč, to nevím.“ Povzdechla si. „V každé rodině je něco. Ale zabít člověka kvůli talířům… A prý byly nakonec jen pozlacené…“

Poručík za sebou zavřel dveře, pomalu prošel pečlivě shrabanou zahradou a zastavil se u dohořívající hromady spadaného listí. Zadíval se na zbylou hromadu popela a povzdechl si, jako kdyby si až teď uvědomil, že léto už je nenávratně pryč, stejně jako jeho mládí a roky u policie, a znovu prošel brankou ven na ulici. Tam zabočil doleva a vydal se k sousedovi na druhé straně domu nešťastné rodiny Polákovy. Branka byla odemčená, a tak vešel a s hlasitým pozdravem zamířil přímo k muži sedícímu před domem. V ruce držel cigaretu a na klíně měl položenou plechovku plnou popela a nedopalků.

„Pan Štětina?“

Muž přikývl a posunul se, aby mu udělal místo vedle sebe na lavici. Poručík se posadil a sledoval zapadající slunce. Muž mu nabídl cigaretu. „Hezká ženská to byla, ta Eva. Trochu koketa. Všichni chlapi po ní koukali. Všichni. Semetrika, ale fakt kus. Jo, je jí škoda.“

„I vy jste koukal?“

Zasmál se. „Říkal jsem přece, že po ní koukali všichni.“

„Ženské žárlily?“

Uchechtl se. „Pomlouvaly ji, nenechaly na ní nit suchou. Ale jí to bylo jedno, ještě je dráždila tím, že se před jejich chlapama nakrucovala.“

„Prý byla dost hádavá.“

„No to si pište. Ten její je buď svatý, nebo ňouma. Řvala v jednom kuse, hádala se s každým.“

„Takže i s vámi?“

„Jasně. Kvůli jablkám, které spadaly z jejich jabloně na moji zahradu, garáži postavené blízko plotu. Se sousedem támhle naproti se hádala, že mu smrdí čistička, s Koudelkovou kvůli pálení listí. Hádala se se všema.“

„A s dcerou?“

„Spíš se zetěm. Ale v tom měla pravdu. On umí vydělat, ale občas hraje automaty, a když mu dojdou prachy, chodí si půjčovat, aby to ta jeho nevěděla. Je celá máma. Stejně pohledná, ale taky stejná semetrika.“

To všechno se událo před týdnem. Teď stál poručík Horák před obřadní síní a na půl ucha poslouchal lamentace shrbené důchodkyně v černém.

„Taková milá paní,“ zopakovala důchodkyně a podívala se na hodinky. Přece jenom už postávali před dveřmi obřadní síně dost dlouho. Určitě ji bolely nohy.

„Milé paní ale nevraždí,“ řekl poručík zamyšleně. „Dokonce, ani když mají pocit, že jim bývalá spolužačka svádí manžela, dělá naschvály a vyhrožuje policií, když pálíte na zahradě listí. Milé paní vám možná vynadají, ale nepopadnou pohrabáč, nepraští vás po hlavě, nepředstírají loupež a neutečou zadní pěšinou domů, zatímco krvácíte před krbem. Ne, to hodné paní nedělají.“

„Co to povídáte?“ podivila se důchodkyně a kousek poodstoupila.

„Pardon, neuvědomil jsem si, že přemýšlím nahlas,“ řekl rozpačitě poručík.

Pořád měl před očima ubrečenou sousedku Koudelkovou, jak jim při rekonstrukci vysvětluje, že si to běžela s Evou Polákovou konečně vyřídit, vynadat jí, že pokukuje po jejím manželovi, že na ni chce volat policii kvůli kouři z páleného listí. Viděl ji, jak vzlyká a přiznává, že se ve vzteku nahromaděném za celé ty roky rozmáchla pohrabáčem. Viděl ji, jak zdrceně ukazuje, kam schovala pozlacené talíře, aby předstírala loupež.

„Ale já přece mluvím o nebožce!“ rozhořčila se stará paní, rozčíleně se opřela o hůl, zlostně se po něm ohlédla a s úlevou zaplula s davem do konečně se otevírajících dveří obřadní síně.

Jenže ta milá rozhodně nebyla, pomyslel si poručík. Ale nahlas to neřekl, protože o mrtvých jen dobré.

Jakuba Katalpa (1979)

Spisovatelka a výtvarnice, vystudovala bohemistiku, mediální studia a psychologii. Debutovala sbírkou povídek Krásné bolesti (2000) pod vlastním jménem Tereza Jandová, počínaje románem Je hlína k snědku? (2006) publikuje již pod pseudonymem Jakuba Katalpa. Po titulu Hořké moře (2008), vyprávěném z pohledu tří generačně odlišných žen, následoval román Němci (2012), za který autorka získala mimo jiné Cenu Josefa Škvoreckého a ocenění Česká kniha. Kromě dalších románů (Doupě, 2017; Zuzanin dech, 2020) publikuje povídky v rozličných sbornících.

Řeznice

Řeznictví jí spadlo do klína.

Pro někoho neštěstí, pro Boženu Kytlicovou radost. Manžel byl starý, spíš přítěž než pomoc, krám už roky vedla sama. Zvládla všechno. Naporcovat prase, rozsekat morkovou kost, přeřezat šlachy, klouby, chrupavky. Balíčky masa balila úhledně, svazovala je voskovaným provázkem a usmívala se na zákazníky; Ať vám chutná, přála mlsným paničkám a o hodinu později už se rozmachovala sekerou nad řeznickým špalkem.

V Praze bylo v třicátých letech řeznictví požehnaně. Jen na Žižkově asi deset a všechna soupeřila o zákazníky.

Jsme nejlepší, myslela si Kytlicová, když vytahovala na chodník ceduli s nabídkou masa.

Její muž zhasl rychle jako svíčka. Večer dojedl polévku a vstal od stolu, ona zatím ve škopku myla nádobí. Manžel se chytil za srdce a zapotácel, vypadalo to jako na divadle, ona vykřikla a on už padal na zem, strhl s sebou ubrus i s talířem.

Zástava srdce, usoudil doktor, kterého přivolala.

„Takový je život,“ říkala na manželově pohřbu a otřela si slzy, které ji samotnou překvapily.

„Prodáte krám?“ ptala se jedna z žen, které ji obklopily, sotva rakev zmizela pod zemí.

Božena Kytlicová pokývala hlavou, jako že o tom bude přemýšlet, i když rozhodnutá byla dávno. Přece se nebude zbavovat takového zlatého dolu! Máme dvacáté století, ženy už dávno nesedí za šicím strojem a nepostávají u plotny, naopak, jsou učitelky, lékařky, a dokonce architektky. Proč bychom tedy nemohli mít řeznice? myslela si Božena Kytlicová, oblečená v černé a v klobouku se závojem.

Samozřejmě po Františkovi truchlila, koneckonců prožila s ním pětadvacet let a nebyly to špatné roky, i když jim prozřetelnost nedopřála děti.

Vymysleli vlastní recept na klobásky, které udili dvakrát týdně a nadívali tajnou směsí, po které se zákazníci mohli utlouct. Řeznictví Kytlica byl pojem, stejně jako kavárna Slavia nebo cukrárna U Myšáka, a když byl teď František Kytlica v Pánu, nezbývalo Boženě nic jiného než vzít to břemeno na sebe a táhnout ho dál.

Zavřeno měla dva dny. O pohřbu a ještě den nato, aby nepohoršovala činorodostí. Mezerou v závěsech v bytě nad řeznictvím viděla, že i tak služtičky s košíkem přes ruku braly za kliku a zklamaně odcházely.

Pohřeb byl v úterý a ve čtvrtek konečně otevřela. Pečlivě balila maso a salámy a vyprávěla dychtivým posluchačkám, jaký to s Františkem vzalo konec.

Zákaznice přikyvovaly a nechávaly jí pár korun od cesty; ona jim zase navážila o deko nebo dvě navíc.

Po večerech četla šestákové romány.

Žádné krváky, na to nebyla zvědavá, protože při práci měla masa a krve dost. Hltala sentimentální brak, který si kupovala v trafice, za korunu šedesát sešit.

Láska, láska, láska, myslela si a hruď se jí dmula.

Provdala se mladá, bylo jí osmnáct a jejímu muži pětatřicet. Vyhlédl si ji, poněvadž měla silné ruce a fortelnou postavu, a toho je do krámu s masem potřeba. Vlastně si nebyla jistá, jestli se mu opravdu líbí. Když se seznámili, nakrucovala se před zrcadlem a cenila zuby v úsměvu. Měla pořádná zubiska, skoro jako pes. Kulmovala si vlasy, aby je měla zvlněné, ale po pár letech sama uznala, že mnoho parády nenadělá; byla prostě řeznice, ženská od fochu, a tak to taky mělo zůstat.

Možná by ji zjemnilo mateřství. Děti však nepřišly, a po mužově smrti jí nakonec zůstaly jen ty románky, červená knihovna, v níž křehké dívky omdlévaly a které zachraňovali bohatí synové továrníků.

Pokaždé si zalezla ke kamnům, uvařila si kakao a sešitek přelouskala do poslední stránky. Potom zůstala ještě chviličku sedět, v jakémsi sladkobolném omámení civěla na kamna, která pořádně naládovala uhlím, a nato si šla lehnout.

S penězi neměla potíž. Byla hrdou majitelkou dvou vkladních knížek, krám slušně vynášel a ona uměla vzít za práci. Měla slabost pro lázeňský salám; když dlouho nešel zákazník, zasněně stála za pultem a vkládala si roličky salámu do úst; dovolila si jich pět, víc ne, nechtěla ujídat sama sobě.

Nestěžovala si na to, že ovdověla.

Vlastně to bylo docela příjemné. Práci zvládala dobře, nemusela pro nikoho vařit a čas od času se bez výčitek odbývala konzervou. Před spaním pila štamprličku anýzovky, aby se jí všechno to maso v břiše hezky usadilo. Bylo jí čtyřiačtyřicet, podle všeho časem bude muset zavřít a prodat krám a užívat penze.

Zvažovala, že se přestěhuje. Do Poděbrad, protože lázeňské město se jí líbilo a dobře se tam dýchalo. Představovala si, jak chodí po kolonádě, upíjí minerálku a zdraví nové známé; vdova Kytlicová, budou si šeptat a ona se bude tajemně usmívat.

Do Poděbrad jezdila dvakrát do měsíce, do hotelu Jalta. Platila si prostorný apartmán a pokojským nechávala slušné spropitné. První rok po mužově smrti nosila na rukávu černou pásku, aby všichni věděli, že truchlí. Myslela si, že smutek jí dodává na křehkosti, jako kdyby jí fakt, že je vdovou, ubral deset kilo a dodal jí lehkost; nosila své korpulentní boky svižně a při úsměvu si ostýchavě zakrývala obličej.

Po roce smutek opustila. V hotelu už ji dobře znali a věděli, že na polštáři jí nemají nechávat jednu pralinku, ale rovnou celou bonboniéru. Mívala rezervovaný stůl v hotelové restauraci a ty dva dny, kdy byla v lázních, si opravdu užila. Chovala se jako dáma a málokdo by věřil, že ve všední dny nadívá střívka mletým masem.

Muže sedícího v rohu restaurace si poprvé všimla rok a půl po manželově smrti.

Kradmým pohledem ho ohodnotila. Byl hubený a měl slušivý knírek, po obědě si dopřával skleničku hořké. Všiml si, že se na něj dívá, a stydlivě jí připil, ona odpověděla nejistým úsměvem a odvrátila se. Párkrát na sebe narazili na kolonádě a on smekl klobouk; gentleman, pomyslela si polichoceně.

V září, když oslavila šestačtyřicáté narozeniny, s neznámým mužem jeli vlakem. Ona si před odjezdem do Prahy dala skleničku šampaňského, a tak byla v dobré náladě. On seděl na sedadle naproti ní, četl si noviny a občas k ní zabloudil pohledem. Nakonec noviny složil.

„Usmíváte se,“ řekl.

Božena se začervenala. On na ni chvíli hleděl a potom si znovu vzal noviny.

Když za dva týdny zase navštívila Poděbrady, v restauraci hotelu ho neviděla. Trochu ji to rozladilo. Nečekala už, že ho znovu potká ve vlaku, šťastným řízením osudu však opět seděli ve stejném kupé.

Od té doby většinou jezdili spolu. Ona si četla románky, on zíral do novin. Božena si ho tajně prohlížela. Zkoumala kvalitu jeho obleků; byly šité na míru a z dobré látky, boty měl naleštěné a poté, co se dovolil, vytáhl ze stříbrné tabatěrky cigaretu a zakouřil si.

Zdálo se jí, že je mladší než ona, a brzy si o něm vysnila romantický sen, ve kterém ji zachraňuje z hořícího vlaku. Netušila, že také on si ji kradmo prohlíží, a když přece jen zachytila jeho pohled, zrudl.

Table of Contents

Alena Mornštajnová (1963)

Vražda milé paní

Jakuba Katalpa (1979)

Řeznice

David Urban (1973)

Bianca Bellová (1970)

Marek Epstein (1975)

Martin Goffa (1973)

Kristýna Trpková (1996)

Markéta Hejkalová (1960)

Kateřina Surmanová (1984)

Stanislav Beran (1977)

Petr Bým (1954)