© Olga Krumlovská, 2023

ISBN 978-80-242-9494-0

Obsah

- Vzpomínka na Bertu

- Erbenův hrob

- Setkání s babičkou

- Pravé poledne

- Svatý Kryštof

- Stará myslivna

- Před rozedněním

- Hromadné foto

- Rej mrtvých

- Duch tyran

- Smrtonoš

- Rozmarná a zlá

- Stříbrný pohár

- Madonka v koruně stromu

- Vnučka Kristýnka

- Jak jsme s kočkou věštily

- Jiná dimenze

- Legenda o rytíři

- Pes vyslídil ducha

- Démon

- Kde jsi, Pepíku?

- Málem oběť rituálu

- Magické brýle

- Noční můra

- Dvojče

- Divé ženy

- Muž z jiné doby

- Kletba nikoho nešetřila

- Duch vybral ženicha

- Příběhy z mládí

- Noční teror

- Celá babička!

- Spáleniště

- Jako po vymření!

- Duch spolužáka

- Pes v patách

- Starý náhrobek

- Zpráva o smrti

- Anděl mě změnil

- Léčivý strom

- Duch chce panenky

- Skutečný otec

- Láska i po smrti

- Tanec při měsíčku

- Utopená dívka

- Létající talíř

- Fenka a hlas shůry

- Seance před maturou

- Modré světlo

- Maminčino varování

- Havraní lebka

- Anděl mi domluvil

- Noční služba

- Černý pes

- Proč návštěvy nechodí?

- Otylka léčitelka

- Temné stíny

- Krutá hraběnka

- Kouzelné zrcadlo

- Duchové rádi tančí

- Posedlý manžel

- Zapomenuté hroby

- Hedvika z lesa

- Bludný balvan

- Květinová víla

- Středověká krčma

- Prokleté číslo dvacet tři

- Štola

- Pratetino tajemství

- Obraz s andělem

- Poraněný chlapec

- Sen o věžích

- Zkratka

- Prokleté manželství

- Postava v zrcadle

- Taková hodná holka

- Rodonitový náramek

- Pověst o pokladu

- Tvář za sklem

- Dobrý duch

- Les plný strachu

- Aprílová sobota

- Věštbě neunikla

- Permoníci

- Kouzlo vzpomínek

- Bludice

- Zámek Jezeří

- Vtělení

- Duch v dýni

- Princezna Dido

- Marcebila

- Striga

- Prastará kniha

- Sen jako živý

- Druid, nebo poustevník?

- Letovický zámek

- Karneval v Benátkách

- Opuštěná chalupa

- Kočičí mimozemšťan

- Přišel po smrti

- Tříbarevná kočička

- Převozník duší

- Zlobivá

- Poslední přání

- Vánek

- Zjevení

- Kočka a její paní

- Jedubaba

- Tajemná svatba

- Pokoj číslo sedm

- Prokleté dědictví

- Strašidelné divadlo

- Krvežíznivý přelud

- Papoušek a jeho mrtvá paní

- Kdo vyléčil mého bratra?

- Špatný nápad

- Jak uhranout souseda?

- Kámen šamanů

- Hlasy v hlavě

- Dušičky

- Ztracený vnuk

- Maruna

- Princ bez koně

- Bojovník Mursiů

- Sen blázna

- Magické oko

- Ohnivá koule

- Léčivé kameny

- Had nad městem

- Hvězdy nelžou

- Orientální tanečnice

- Trest na mnoho životů

- Nejlepší meducína

- Kocour Marcipán

- Květiny umí milovat

- Sen o krásné zemi

- Jedovatá zeleň

- Sokolí oko

- Ptáček s duší maminky

- Indický bráhman

- Bouřka

- Barevný svět

- Duše se poznaly

- Čarodějka

- Všelék boabám

- Cesta na ostrov

- Kouzelné auto

- Cikánčina věštba

- Boží mlýny

- Kočičí láska

- Otrokyně

- Prateta Ulrika

- Posvátný strom

- Léčivé housle

- Motýli naděje

- Magická soška

- Léčivé děcko

- Skalní sklípek

- Elixír lásky

- Velká výhra

- Babiččin talisman

- Sen o berušce

- Spánková paralýza

- Kočičky nesou štěstí

- Zakázané ovoce

- Dědeček a skříteček

- Kožený kabát

- Ztracená duše

- Poslední rozloučení

Vzpomínka na Bertu

Je to taková má vášeň od dětství. Chodit na hřbitovy. Byla jsem tím známá. Kamkoliv jsem přijela, zamířila jsem na místní hřbitov. Prošla jsem se zahradou mrtvých, tu a tam postála u nějakého hrobu. Pak jsem se usadila na lavičce a poslouchala. Na hřbitově není úplné ticho, jak se může zdát. Když se zaposloucháte, uslyšíte zpívat stromy. Jejich listí ševelí svou tichou píseň. A když se ponoříte do svých myšlenek, můžete vnímat ještě mnohem víc…

Mám kamaráda, spolužáka Jirku, který se vedle svého původního povolání stal hrobníkem v mé rodné vísce. Hřbitovní domek v Perštejně nad Ohří byl dlouho prázdný a stejně tak neopečovávaný byl hřbitov. V mém dětství tam žila hrobnice Berta, byla to úžasná a velice svérázná bytost, na kterou se nedá zapomenout. Připomínala mi Divou Báru v pozdním věku. Obdivovala jsem ji. Dokázala v místní hospodě držet krok i s těmi největšími pijany. Když měla kopat hrob, vydatně se na tu práci posilnila rumy. Kopala občas v noci a zpívala si při tom. Hřbitov stojí na kopci nad údolím, světla jí možná za tmy přišla jako hlediště velkého amfiteátru a ona byla slavná primadona. Kdo ví? Berta už dávno leží na hřbitově, kde má místo nedaleko vchodu. Pak se po mnoha letech nastěhoval do hřbitovního domku spolužák, který má pro strach uděláno. Bydlel v dětství na samotě podobně jako já a jako dřevorubec se jen tak něčeho nelekne.

Bydlel tam krátce, když jsme se potkali. Hřbitov se změnil k lepšímu. Jiří mi vyprávěl o své první noci v domku u hřbitova.

„Nechal jsem si z ložnice otevřené okno na hřbitov, byla hluboká noc, když mě probudil pocit, že v pokoji někdo je. Najednou jsem uslyšel hlas, který řekl: ‚Děkujeme!‘ Když jsem otevřel oči, viděl jsem už pouze, jak se nadzvedla záclona, kterou cosi vyletělo ven.“ Jirka vstal a šel se podívat ven. Stál před svým hřbitovním domkem a díval se, jak ve svitu měsíce poletují mezi hroby cáry mlhy, které měly podobu lidských postav. Ano, přesně taková mlžná zjevení jsem viděla ve svém dětství několikrát. I kolem zámečku, který stojí na druhém kopci na údolím – přesně proti hřbitovu. Dá se říct, že právě ze hřbitova je zámeček vidět nejlépe.

Erbenův hrob

V Praze jsem si zamilovala Olšanské hřbitovy. Těch zážitků, co s nimi mám, je opravdu hodně. Všechny jsou kladné a příjemné. Leží tam mí největší oblíbenci, mezi které patří Karel Havlíček Borovský, Karel Jaromír Erben, ale také Vladimír Menšík, Jan Werich s Jiřím Voskovcem a mnoho dalších. Jednou, v dobách, kdy jsem živořila na volné noze jako samoživitelka dvou dětí, jsem seděla na lavičce u hrobu Erbena. Na hřbitovní desce ležela jeho Kytice v krásné červené kůži. Někdo ji tam asi musí každý den položit (když je hezky) a večer zase vzít. Povídala jsem si s mistrem balad o tom, že jsem na tom stejně jako spisovatelé v 19. století, kteří psali knihu za knihou, aby nezemřeli hlady. A povídám mu, že nemám ani na benzin, abych odvezla postiženého syna ze školy, a ani na jídlo a že už fakt nevím, od koho si půjčit. Když jsem dohovořila, nastalo na chvíli hrobové ticho – a do něho se rozezněl můj mobil…

Volal mi nakladatel a jeho první slova byla: „Tak co nám napíšete nového?“ Obratem jsem mu sdělila, že o nápady by nouze nebyla, ale jsem úplně švorc. „Něco bych tu v kase měl,“ zněla odpověď. Už jsem nelenila ani chvíli, aby si to nakladatel nerozmyslel, vyskočila z lavičky, poděkovala Erbenovi za rychlou pomoc a upalovala si pro peníze.

K mým hovorům s Erbenem se váže vtipná historka. Jednou mě uprostřed rozpravy načapal příslušník městské policie, která má sídlo hned u vchodu na hřbitov. Najednou jsem uprostřed svého monologu k mistrovi cítila, že za mnou někdo stojí. Otočila jsem se. Pár kroků ode mě stál příslušník s naprosto zmateným výrazem v očích. Nevěděl, co si o mně má myslet, jestli nedělám něco nezákonného. Slušně jsem pána od policie pozdravila, odpověděl mi a pak váhavě odešel. Několik dní nato jsem si přes hřbitov zkracovala cestu na Olšanské náměstí, poblíž kterého bydlím. Dá se jím totiž krásně projít, nemusíte po chodníku podél silnice. Před služebnou městské policie stála skupinka příslušníků. Když mě uviděli, zmlkli. Bylo mi jasné, co jim jejich kolega, s nímž jsem se před několika dny potkala, rychle pošeptal: „To je ona, o které jsem vám vyprávěl! Zase ji to chytlo!“

Setkání s babičkou

U hřbitovní zdi Olšanských hřbitovů je kavárna. Jezdila jsem kolem ní léta, ale nikdy tam nezašla. Stalo se to až před několika málo lety, když jsem potřebovala s otcem mých dětí cosi projednat a v okolí jsme nenašli jiný vhodný podnik. V kavárně bylo prázdno, pouze barman za pultem, všude byly zapálené svíce. Bývalý přítel hned vyrazil na toaletu, která byla v suterénu. Seděla jsem sama a barman koukal do mobilu. Najednou vyběhla po schodech ze suterénu žena a hrnula se radostně ke mně: „Jak se má Natálka a jak se má Filípek?“

Začala jsem jí vyprávět o dětech a přemýšlela, odkud ji znám. To už se vracel táta mých dětí, prošel kolem té ženy, málem se jí dotkl rukou, ani se na ni nepodíval, ani nepozdravil, což nedělá. Žena se se mnou rozloučila a běžela zpátky po schodech do suterénu. Bývalý přítel se mě na tu ženu vůbec nezeptal, přitom je zvědavý jako opice. Nepodíval se na ni ani barman za svým pultíkem. Čím dál víc mi to vrtalo hlavou. Celý den jsem přemýšlela, kdo ta žena je. Až jsem si vzpomněla!

Stávala se mnou před školou. Já čekala na dceru, která chodila tehdy na první stupeň, ona na vnučku. Často jsme si spolu povídaly. Po letech jsem ji potkala v Podskalí na ulici a lekla jsem se, jak špatně vypadala. Byla hodně nemocná. A pak jsem už potkala její vnučku, která mi sdělila, že babička zemřela. Najednou stála ta žena přede mnou v kavárně u zdi Olšanského hřbitova a vypadala skvěle! Znovu jsem si přehrála celou tu situaci před očima a došla k závěru, že jsem ji viděla jen já a nikdo jiný.

Pravé poledne

Zažila jsem ale na hřbitově také chvilky, kdy mi naskočila husí kůže. Dlouho jsem chodila ulicí U Nákladového nádraží Žižkov kolem vchodu na jakýsi hřbitov. Vždy jsem kolem proběhla a říkala si, že si na něj jednou určitě zajdu. Ten den přišel jednou v neděli kolem poledne. Napadlo mě, že vystoupím z tramvaje dříve a zkrátím si cestu tímto hřbitovem na Třebešín, kde jsem měla schůzku. Prošla jsem branou a koukám, že to je vojenský hřbitov, pokračovala jsem dál a minula pěkný pravoslavný kostelík, prošla mezi hroby a narazila na zeď. Žádná další brána tam nebyla.

Stála jsem proti zdi, viděla za ní dům, kam jsem se chtěla dostat, a měla zlost, že se budu muset vracet zpátky. Napadla mě bláznivá myšlenka, zda by se nedala ta zeď, když není na hřbitově ani živáčka, přelézt. V tu chvíli jsem slyšela, jak nedaleko odbíjí zvon poledne. A hned vzápětí mě pohltil divný pocit, při kterém mi přeběhl mráz po zádech. S neblahým tušením jsem se otočila. Jak jsem byla před chvíli na hřbitově sama, najednou tu stálo několik lidí. Všichni byli v černém. Nestáli spolu, ale každý sám. Mlčeli a dívali se upřeně, a musím říct, že nenávistně, na mě. Vyloudila jsem křečovitý úsměv a povídám: „To byl ale blbý nápad!“ Snažila jsem se jít pomalu a důstojně cestou, kterou jsem přišla. Neotáčela jsem se, v hlavě se mi točila dokola věta: Hlavně žádnou paniku, hlavně nezačni utíkat! Když jsem se blížila ke kostelíku, napadlo mě, jestli není otevřený, že bych se do něj zabouchla jako ta dívka ve Svatební košili. Tak velký jsem měla strach!

Najednou se přede mnou vynořily dvě starší ženy v barevném oblečení, s motyčkami v ruce a ve veselém hovoru. Byly živé až dost. To byla úleva! Radostně jsem je pozdravila a přidala do kroku. Na tento hřbitov jsem od té doby nevešla. Ovšem s pravým polednem mám ještě jednu zkušenost. Z dob mého mládí. Je důkazem toho, jak může člověk snadno propadnout panice.

Už ani nevím, kde se ten hřbitůvek přesně nacházel. Byla jsem na severní Moravě na návštěvě u spolubydlící z koleje. Ona věděla, že s oblibou obcházím hřbitovy a že vyrazím i na ten blízko jejich chalupy. Šla jsem se projít před polednem a shodou okolností přesně ve chvíli, kdy jsem se blížila k bráně, začalo odbíjet na místním kostelíku dvanáct. Zastavila jsem se. Nejspíš zapracovala intuice, protože jsem zaváhala, jestli mám na hřbitov vejít… Vtom se ozval hrozný výkřik. Ke mně se řítil muž kolem padesátky, taktak jsem mu uskočila z cesty, aby mě neporazil. Popatřil na mě šíleným okem a vyhrkl: „Mrtví vstali z hrobu!“ Chytl mě za ruku a vlekl s sebou. Pod vlivem jeho strachu jsem propadla panice taky a běžela s ním jako o závod. Zastavili jsme se až na návsi, kde mi ten muž řekl, že šel na hrob nedávno zesnulé ženy. Šel dopoledne, protože po obědě přijedou příbuzní. A jak tak stál u hrobu své manželky a slyšel odbíjet poledne, zvedl hlavu a přímo před ním stál jeho tchán, který před lety zemřel. Muž zařval hrůzou a vzal nohy na ramena. Inu, nejen půlnoc, ale i pravé poledne může být nebezpečné. Duchové možná nevnímají, zda je den nebo noc, vnímají pouze, že odbilo dvanáct.

Tolik něco málo z mého života a nyní příběhy, které jsem pro vás nasbírala. Jsou to zážitky, které mi vyprávěli různí lidé a známí. Příjemné čtení!

Svatý Kryštof

Člověk někdy podcení nebezpečí a přecení své síly. Ten večer, bylo to 25. července, jsem si nemyslela, že jsem natolik unavená, aby mi hrozil mikrospánek. Byla jsem na služební cestě a jednání bylo vyčerpávající. Měla jsem možnost noclehu, ale já chtěla být za každou cenu doma. Pravdou je, že mě osud varoval. Když jsem chtěla nasednout do auta, nejprve jsem nemohla najít klíče, vypadly mi z kabelky v salonku, kde bylo jednání. Když jsem pak jela výtahem ze salonku, skřípl se mi do dveří kabát a nebylo možné ho vyprostit. Jako by mě něco drželo. Před hotelem jsem zakopla. I přesto jsem nasedla do auta a jela. Projela jsem část Vysočiny, kde bývají mlhy, a už si říkala, že mám nejhorší úsek cesty za sebou, když se to stalo…

Ve zlomku vteřiny jsem náhle usnula. V jízdě na dálnici… Najednou se přede mnou objevila tvář muže, ozářená zvláštním namodralým světlem. Zjevila se ze tmy přímo přede mnou, jako když se rozsvítí obrazovka. Ten muž se na mě přísně podíval, a dokonce mi pohrozil. Hrozně jsem se lekla a probrala se. Bylo to v poslední chvíli, abych strhla volant správným směrem a nenabourala. Srdce mi bušilo jako o závod. Nemohla jsem se dočkat, až bude nějaká benzinová stanice, abych zastavila. Když se konečně objevila, vyrazila jsem z auta, jako když do mě střelí. Nejméně deset minut jsem pak chodila sem a tam. Dám tu jízdu až domů? Říkala jsem si. A pak jsem se uviděla možnost ubytování hned vedle benzinky a rozhodla se, že raději přespím.

Jsem přesvědčená, že jsem udělala dobře. Jen jsem totiž usnula, zdál se mi sen. V něm se zjevil znovu onen muž a tentokráte se tvářil vlídně a přátelsky. Slzy se mi nahrnuly do očí a slibovala jsem mu, že už nikdy, nikdy nepojedu vyčerpaná a unavená. Ten sen jsem měla před očima ještě dlouho. Jen si říkám, kdo byl ten muž? Byl to snad můj anděl strážný? Nebo sám svatý Kryštof, patron poutníků a řidičů? Až později, za několik let, jsem totiž přišla na velkou zajímavost. Kryštof má sice podle našeho kalendáře svátek 18. září, ale církevní svátek má 25. července. Přesně v den mé tehdejší cesty.

Stará myslivna

Byla jsem nadšená, když mi kolegyně řekla, že mi půjčí jejich starou myslivnu. Moc jsem se těšila, jak si to tam s vnučkou Terezkou užijeme. To místo bylo kouzelné, lesy kolem, rybník, kam se chodili lidé koupat. Protože bylo chladno, k večeru jsem zatopila v kamnech a šla povléct peřiny. Tereza zůstala v kuchyni sama. Když jsem se vrátila, seděla u kamen a lovila piškoty z téměř prázdného sáčku.

„Tys je všechny snědla?“ povídám. „Vždyť bude teplá večeře!“ Terezka se na mě podívala vyčítavě. „Babičko, to snědli skřítci. Jenže se tě lekli a schovali se za kamna.“ Vyčinila jsem Terezce, co si to vymýšlí. Večeři ale jedla, jako by měla hlad. Co mohla krmit? Byly to krysy nebo nějaké kuny, co piškoty snědly? Šťourala jsem za kamny pohrabáčem, ale marně.

Spát jsme šly brzo, otevřela jsem okno, abychom si užily čistý vzduch. V noci mě vzbudil divný zvuk. Byl sotva slyšitelný, tenoučký a vysoký. Jako by někde něco kňouralo. Stála jsem v okně a špicovala uši. Jaké zvíře tohle je? Chtě nechtě jsem si vzpomněla na známou pohádku o víle, která zpívala tak tence… Vyprávěl ji pan Höger. Kdybych nebyla zbabělá, tak bych vyšla ven a šla za tím zvukem. Měsíc byl téměř v úplňku a krásně osvětloval zahradu a palouk vedle ní. Zdálo se mi, že tam něco mlžného poletuje. Pak jsem se ale lekla své vlastní myšlenky a zavřela rychle okno. Ovšem to nejhorší mě teprve mělo potkat.

Tři dny byl klid. I když se Terezka snažila nalákat skřítky na jídlo, neobjevili se. Já jí to už nevyvracela. Třetí den jsme vyrazily na borůvky a dost jsme se v lese umazaly. Vyprala jsem oblečení a šla je pověsit na šňůru na zahradě. A tam se to stalo! Jak jsem se dívala vzhůru téměř do sluníčka a věšela, najednou jsem to uviděla. Pekelné stvoření! Velké jako krysa, mělo to ruce, nohy, drápy a dlouhý ocas. A křídla! Otočila jsem se a utíkala do domu, kde jsem za sebou zabouchla dveře.

„Babičko, už jsi je viděla?“ zeptala se mě Terezka klidně. Dosedla jsem na židli a kývla. Další den jsme jely domů. Nedokázala jsem to tam s těmi bytostmi zvládnout. Nikdo mi to nevěřil, jen moje kolegyně z práce ano. Jen se usmála a řekla: „Vítej do klubu! Moje rodina o nich ví už dávno!“

Před rozedněním

V rodině jsem nikdy nezažila moc dobré vztahy. Zejména s matkou jsem si nerozuměla. Štvalo mě, jak mi do všeho mluví a jak je přehnaně emotivní, až hysterická. Kdykoliv jsme se jen trochu pohádaly, řešila to dlouhé hodiny, než jsem jí odkývala vše, co chtěla. Abych měla klid. Často jsem tak potlačovala sebe sama, jen abych nemusela čelit nekonečným rozhovorům s ní. Byla mistryní výčitek. No prostě Rak! A to opravdu skalní. Vytvářela dramatické prostředí a herecké výstupy hodné prestižní filmové ceny. Když jsem otěhotněla, lomila rukama do nebes, že jsem jí neřekla, že si jdu dělat těhotenský test. Měla pocit, že s ní svůj život dostatečně nesdílím. A tím to začalo…

Když jsem porodila a poslala jí fotky malé Lucinky, vyčetla mi, že jsem jí neřekla, že rodím. Byl to fofr, praskla mi voda a já neměla čas na nějaké telefonování – a na hysterickou matku už vůbec ne! Celé těhotenství byla přímo šílená. Dávala mi jednu radu za druhou, mého těhotenství se chytla tak, že se mnou chtěla prožívat každý detail. Byla jsem z toho nervózní. Vyvrcholilo to tím, že mi dva týdny před porodem volala v pět ráno, že její budoucí vnučka ji přišla navštívit ve snu. Popisovala mi, jak bude vypadat a co vše jí řekla. „Ona cítí, že já jsem její nejmilejší babička a že jí u mě bude nejlíp,“ vyprávěla máma nadšeně, a věřím tomu, že každému, koho potkala. Zuřila jsem.

Další den mi volala o hodinu déle s tou samou informací. Popsala mi, jaká moje dcera bude a jakou bude mít povahu. A že ji viděla i matčina kočka a hrála si s ní. To už jsem byla úplně běsná. „Chodí za mnou, protože ve mně cítí dobrou energii,“ nezapomínala matka dodat jízlivě. Když se Lucie narodila, máma z ní byla úplně vedle. Viděla se v ní. Obíhala všechny vědmy v okolí, aby jí to potvrdily. Trávila s ní každou volnou chvíli, povolovala jí vše, co já jí zakázala. „Od toho jsou babičky,“ říkala. Čas rychle plynul a jak Lucinka rostla, bylo vidět, že je přesně taková, jakou ji kdysi máma popisovala. Nestačila jsem se divit. Až jednou, to už naše Lucka chodila do první třídy, mi zničehonic při večerním usínání řekla: „Víš, když jsem v bříšku nemohla spát, chodila jsem za babičkou.“ Že by máma nelhala? Možná chodila i za mnou, já to ale nevnímala.

Hromadné foto

Ten byt byl příjemný, nikdy jsem v něm necítila nic podivného, žili jsme tam pět let, měli tříletou dceru a čekali druhé dítě. Po narození syna to začalo. Velmi nenápadně. Začaly se nám samy od sebe otevírat dveře a občas i okna. Seděli jsme večer v obýváku, dívali se na televizi, a najednou se rozrazilo okno, jako by se do něho opřel vítr. Když se to stalo poprvé, myslela jsem si, že jsem ho špatně dovřela. Jenže pak se to stávalo i několikrát týdně.

Potom začala dcera v noci plakat. Nikdy předtím neměla problém se spaním. Najednou se budila strachy. Když jsem k ní přiběhla, ukazovala do rohu pokoje a tvrdila, že tam někdo stojí. Zkusila jsem tam vzít našeho psa Astora, ale ten se vždycky zarazil na prahu pokoje a nechtěl jít dál. Naše Vendy přísahala, že viděla nějakou tvář. I narozený syn plakal, jen jsem s ním do dětského pokoje vešla, a já pojala podezření, že máme v bytě duchy. Řekla jsem o tom manželovi, ale setkala jsem se jen se záchvatem smíchu. Dcera nechtěla v pokoji spát, každý večer bylo drama. S manželem jsme se kvůli tomu hádali. Když převezl do dětského pokoje k dceři syna v postýlce, aby se nebála, ječely v noci děti obě.

A náhle se stala zvláštní věc. Přijela k nám tchyně z východního Slovenska. Manžel, její syn, slavil čtyřicet. Hned první večer jsme udělali oslavu. Děti se z babičky radovaly a ona chtěla na památku udělat hromadnou fotku. Celá rodina se posadila na sedačku a já je vyfotila. Když jsem šla dva dny nato pro fotky, nestačila jsem se divit. Za naší rodinou stál temný stín postavy. Ukázala jsem to manželovi, ale ten nad tím jen mávl rukou. Zato tchyně zbledla jako stěna a tvrdila, že to je démon. Ovšem skutečnost, že se šel fotit s námi, byla přinejmenším zvláštní.

„Mami, to je ta postava, co za mnou chodí v noci do pokoje,“ tvrdila dcera. Vzpomněla jsem si, že náš pes byl celý ten večer zalezlý, manželovu matku znal, tak nám přišlo divné, že by se jí najednou bál.

Tchyně tvrdila, že kdosi chodí v noci po kuchyni, která sousedila s obývákem, kde spala. Manžel se zase jen smál, že jsme se hledaly, až jsme se našly! Nakonec to babičce našich dětí nedalo a šla se v noci do kuchyně podívat. Nikoho sice neviděla, ale kroky slyšela jasně. Parkety pod jejich tíhou praskaly. Jako znamení, že se nemýlí, jí duch vyslal signál – bliklo světlo nad kuchyňskou linkou. Tchyně nečekala, zabouchla za sebou dveře obýváku a přetáhla si deku přes hlavu. Další den nedala jinak, než že pojede domů o tři dny dříve. Nevěděla jsem, co si s tím duchem počít. Nijak neškodil, jen se producíroval v noci po bytě a díval se na nás, jak spíme. A pak najednou zmizel. Po dlouhých dvou letech. Od té doby se už nikdy neobjevil. Proč přišel? Kdo ví? Možná si chtěl jen zkontrolovat, jestli je náš syn v dobrých rukou…

Rej mrtvých

Stalo se mi to před deseti lety. Byla jsem u známých na chalupě v Sudetech, a nejvíc ze všeho jsem toužila vyrazit na houby. To byla moje vášeň. U známých jsem ale moc pochopení pro tuto akci nenašla, musela jsem vyrazit do neznámých lesů sama. Měla jsem mobil, tak jsem se nebála. Pokud se ztratím, určitě někde narazím na nějakou vesničku, kde si mě pak případně vyzvednou autem. V lese bylo příjemně, ani jsem moc nesledovala, kudy jdu. Jsem tak trochu dobrodruh, tak jsem se těšila, kam vůbec dojdu. Houby rostly, ale žádná velká sláva to nebyla. Už jsem se trmácela nahoru dolů tři hodiny, když jsem narazila na zvláštní místo. Polorozbořená brána a za ní povalené náhrobky, dokonce jsem rozpoznala i malou kapličku, obrostlou mechem a travou. Ze střechy jí rostly malé olše jako parůžky. Zajásala jsem, protože to bylo přesně to, co jsem toužila objevit.

Prošla jsem pobořenou branou, pomalu kráčela zarostlou cestičkou a rozhlížela se kolem sebe. Najednou jsem uslyšela tichý šepot. Podívala jsem se po hlase a spatřila sošku andělíčka. Díval se na mě upřeně, jako by mi chtěl něco sdělit. Až mi přeběhl mráz po zádech. Chvíli jsem měla chuť otočit se a rychle zmizet. Nakonec jsem překonala strach a šla dál ke kapli. Znovu jsem zaslechla zlověstné zasyčení za zády od sochy anděla. Otočila jsem se a naslouchala, jestli se ten zvuk zopakuje. Jak jsem tak zírala na anděla, ucítila jsem najednou v zádech upřený pohled. Nebo spíše více pohledů. Rychle jsem se otočila a koukám – přede mnou najednou stálo několik postav.

Všichni byli v černém, stáli mlčky a dívali se na mě. Pak se najednou vznesli a začali kolem mě kroužit. Nejprve pomalu, pak rychleji a blížili se víc a víc. Chtěla jsem utíkat, ale když jsem se otočila, stál proti mně ten kamenný anděl. A opět se mi díval upřeně do očí. Oběhla jsem ho a s křikem pelášila, košík s houbami jsem odhodila. Dvakrát jsem se ohlédla a viděla, jak za mnou ty postavy letí. A zase jsem přidala na rychlosti a jekotu. Až jsem před sebou spatřila malý potůček. Přeběhla jsem ho a nedbala jsem, že jsem celá mokrá. Když jsem se ohlédla, temné postavy se před potokem zarazily. Jakoby se přes potok bály. Po chvíli se začaly pomalu vracet zpátky do míst, kde stál ten zapomenutý krchov. Doklopýtala jsem do nějaké vsi, kde jsem omdlela na zahrádce místní hospody. Když mě probrali k životu, dala jsem si panáka a zavolala známé, ať si pro mě přijedou.

Duch tyran

Ráda jezdím po hezkých místech, moje děti na to příliš nebyly, povedly se po svém otci, který volný čas trávil nejraději na gauči u televize. Musím říct, že jsem léta strádala, nakonec jsem se ale dočkala. Dceři se narodila vnučka, která byla do světa jako já. Toužila jezdit a poznávat. Také jsem v ní našla spřízněnou duši na kulturu, najednou jsem s ní zase mohla chodit na koncerty, do divadla, na výstavy. Většinou to byly nádherné zážitky, hodně jsme fotily a já se pak doma kochala albem a vzpomínkami. Jednou, bylo to na jaře, se nám ale stala velice podivná věc. Zažila jsem ducha ve starém, zrestaurovaném hotelu. Moc jsme se na ten víkend s vnučkou Baruškou těšily. Hned v sobotu ráno jsme vyrazily na Karlštejn, v poledne si daly oběd v podhradí a pak pokračovaly vlakem dál za dobrodružstvím. Nocleh jsme měly zamluvený v malém městečku nedaleko Plzně.

Baruška usnula večer už v osm, já se ještě tři hodiny dívala na televizi a pak zalehla taky. Těšila jsem se na klidnou noc a odpočinek před dalším dnem, kdy jsme chtěly ještě zvládnout další historickou památku a pak se vrátit domů. Otevřela jsem okno, chvíli hleděla na hvězdy, užívala si čerstvý vzduch a pak zalehla. Usnula jsem okamžitě. Příjemné sny se ale nekonaly, skočila na mě hnusná noční můra. Ležela jsem v posteli vedle vnučky a z rohu místnosti se odlepil stín. Byla to žena, poměrně mladá, ale rozcuchaná a se šíleným výrazem v očích. Chvíli zírala, jak spíme, a pak se rozběhla a hupsla mezi mě a Báru. Nemohla jsem se pohnout. Nevím, jestli to bylo hrůzou, nebo to byla nějaká spánková paralýza, kdy vědomí je vzhůru, ale tělo spí. Strašný pocit! Ta žena se přilepila k mým zádům, jak jsem ležela na boku, zaryla mi dlouhé nehty pod žebra a cosi mumlala. Hrozně mě to bolelo, pořád jsem se ale nedokázala pohnout. Hrozně jsem se bála o vnučku, která spala na druhé straně manželské postele.

Ta šílená ženština mnou cloumala na posteli a smála se jako blázen. Nakonec se mi přece jen povedlo se probrat. Posadila jsem se celá zpocená a rozsvítila lampičku. Po ženě ze snu nebylo ani památky. Jen jsem probudila Barušku. O duchovi jsem jí samozřejmě neřekla, bála by se. Úporně jsem přemýšlela, co si s dotěrnou noční můrou počnu. Jak jsem se nikdy nemodlila, vzpomněla jsem si aspoň na známou dětskou říkanku Andělíčku, můj strážníčku. Zhasla jsem lampu a opakovala si tu modlitbičku stále dokola a v mezičase prosila všechny svaté o ochranu vnučky. Až do rána jsem neusnula. Po pokoji někdo chodil, lezl i po zemi, slyšela jsem mlaskání. Jakmile jsem se začala propadat do snu, chytla mě ta mrcha za palec u nohy a kroutila jím. Když jsem sebou trhla, ozvalo se zlomyslné uchechtnutí. Konečně se začalo rozednívat. Na chvíli jsem usnula. Byl klid. Vnučka mě ale vzbudila v sedm, abychom stihly snídani a vyrazily za dalším dobrodružstvím…

Smrtonoš

K různým věšteckým disciplínám jsem měla vždycky výhrady, ne-li odpor. Prostě jsem tomu nemohla uvěřit a nepomohly ani argumenty, že astrologů využíval sám Karel IV. Někteří zastánci astrologie mi argumentovali slovy, že Měsíc způsobuje příliv a odliv, tak logicky musí mít vliv na tak křehkou bytost, jako je člověk, když lidské tělo tvoří ze sedmdesáti procent voda. Takové argumenty jsem já ale neposlouchala a dál opakovala, že to je nesmysl. Až před několika lety jsem se potkala na jednom večírku se ženou, která se horoskopy zabývala už dlouhá léta.

Lidé to věděli a po celý večer ji bombardovali dotazy, jak na tom budou. Tahalo mě to za uši. Najednou jsem ale dostala nápad! Manželův bratr měl syna, který před dvěma měsíci havaroval na motorce a zabil se. Vytáhla jsem manžela na cigárko a hned jsme upekli lest. Manžel se chopil mobilu a zavolal bratrovi. S přesným datem narození mrtvého syna jsme pak běželi za vědmou a těšili se, jak ji přistihneme, že si vymýšlí.

„Jak se má tento člověk a co ho čeká následující měsíce?“ zeptala jsem se. Astroložka se dlouho dívala do svého notebooku, něco si přepočítávala v hlavě a pak řekla: „Pokud ten mladý muž přežil novoluní před dvěma měsíci, tak se má už dobře.“ A stanovila dokonce přesné datum, které ho ohrožovalo na životě. S manželem jsme málem upadli na zadek.

Nikdo z přítomných o naší rodinné tragédii nevěděl, a hlavně by ani nepoznali, na koho se ptáme podle data narození a hodiny. Vědma vycítila překvapení všech a prohodila na vysvětlenou, že měl dotyčný Mars v domě smrti. Tam je tato planeta prý nebezpečný smrtonoš. Každému do té oblasti občas přijde a v ten čas nám nebo někomu v našem okolí hrozí rychlá a nečekaná smrt. Ti, co mají Mars v této oblasti už ve chvíli narození, smrt dokonce přitahují. Tato slova rozvířila bouřlivou diskuzi. Každý chtěl vědět, kde má v horoskopu obávanou planetu. Jedna postarší žena vůbec nebyla tou zprávou překvapená. Přiznala se, že pracuje v nemocnici a pacienti umírají zásadně, když má ona noční. Už jí prý celá nemocnice kvůli tomu říká Hrobařík. Tak jsem nakonec uvěřila, že na astrologii asi přece jen něco bude!

Rozmarná a zlá

Od dětství jsem měla ze života peklo. Otec zemřel, když mi bylo osm, měla jsem tři mladší sourozence, o které jsem se musela starat, abychom to zvládli. Bydleli jsme na vesnici ve starém, polorozpadlém domě, kam zatékalo a v zimě táhlo, u domu ale byla obrovská zahrada a velký chlév plný zvířat. Každé ráno, než jsem šla do školy, jsem musela nakrmit králíky, prase, kachny, slepice, kočku a psa, a pak ještě vypravit sourozence a dovést je do školy a školky. Maminka totiž pracovala na poště, a tak musela být v práci brzy. Moje dětství nebylo šťastné, připadala jsem si jako soumar a galejník.

Na gymnázium mě nevzali, protože mi na učení nezbývalo mnoho času, a tak jsem byla ráda, že jsem se dostala na zdrávku. Moc mě ta práce nebrala, ale něčím jsem se živit musela. Starat se obětavě o druhé nebyl můj sen. Nakonec jsem skončila v eldéence, kde jsem makala od nevidím do nevidím a pořád mě někdo buzeroval. Nadřízení mě nikdy neměli v lásce a zažila jsem si nejednu šikanu. Za muže jsem si vzala opraváře praček, který byl víc v hospodě než doma. Během pěti let jsem porodila tři děti a zbyla na ně nakonec sama. Lepší tři děti než k tomu ještě doma agresivního ožralu, utěšovala jsem se. Život se se mnou zkrátka nemazlil. Často jsem si říkala, za co takový trest? Až jsem jednou jela s nejstarší dcerou a kamarádkou do Polska na nákupy. Cestou jsme navštívili malý zámeček.

Zámeček se mi zdál povědomý, říkala jsem si, že jsem ho už někde viděla. Asi na nějaké fotografii nebo v časopise? Už na schodišti, lemovaném různým parožím, se mi najednou sevřel žaludek a rozbušilo se srdce jako zvon. Za prvními dveřmi, napadlo mě, je velká místnost, ve vitrínách čínský porcelán, uprostřed kulatý stůl a vpravo visí velké benátské zrcadlo! A na stěně je velký obraz ženy s krásných šatech. Slzy se mi vrazily do očí a najednou se mi zjevil obličej. Bála jsem se vejít do místnosti za průvodkyní, že se moje představa stane skutečností. Když jsem spatřila obraz, vydechla jsem překvapením. Tu tvář jsem znala! Dokonce jsem věděla, že ten malý bílý psík u nohou té ženy se jmenoval Leroy.

Dívala jsem se do chladných povýšených očích dámy v obrazu a zatočil se se mnou svět. Kdesi v hlavě jsem uslyšela ječivý ženský hlas, jak křičí na celé okolí a vztekle dupe. Do toho jsem zaslechla pláč a nešťastné kňučení psíka, které se vzdalovalo – až najednou přestalo. Já ho vyhodila z okna! Hrklo ve mně. Otočila jsem se na podpatku a utíkala ze zámku pryč, málem jsem spadla ze schodů, jak jsem brečela. Zastavila jsem se až na nádvoří u kašny. Tam mě doběhla dcera. Seděly jsme spolu na lavičce a já se nemohla utišit. Věděla jsem, že jsem byla zlá a bezcitná a že to všechno, co se mi v životě stalo, je trest. Musím ale říct, že se mi tím poznáním ulevilo. Když jsem se smířila s osudem, jako bych zlomila prokletí. Od té chvíle žiju docela klidným životem. Bůh mě vzal nejspíš na milost.

Stříbrný pohár

Mám doma krásný stříbrný servis po prababičce, ráda ho používám a jím stříbrnými lžičkami. I když jsem na tom byla jako máma samoživitelka špatně, vždycky jsem si říkala, že se této památky nevzdám. Děti odrostly, založily si své rodiny a já se s nimi předem domluvila, co si mají odnést, až tu nebudu. Stříbro jsem slíbila nejmladší dceři Míše. Co se zdraví týče, nebyla jsem nikdy moc zdravá, trápily mě problémy se srdcem, měla jsem astma a později cukrovku a nemocná kolena. Nikdy jsem ale netrpěla na chřipky ani jiná infekční onemocnění. Když před třinácti lety řádila v Čechách žloutenka, byla jsem v přímém kontaktu s nemocnou sestřenicí, ale nemoc jsem nedostala. Lékařka mi nechala udělat testy dokonce dvakrát a já si říkala, jaké jsem měla velké štěstí. A pak přišel covid…

Bála jsem se moc, protože jsem patřila věkem do ohrožené skupiny, a ještě jsem na tom byla zdravotně mizerně. Už jsem měla umělou chlopeň a budíka. Covid se mě ale nechytal, i když jsem byla opět v kontaktu s nemocnými. Nemohla jsem tomu uvěřit. A pak se mi dostal do rukou zajímavý článek. Psalo se v něm, že šlechta od nepaměti jedla ze stříbrných talířů stříbrnými příbory a pila ze stříbrných pohárů proto, že je stříbro chránilo před různými nemocemi včetně moru a cholery. Začala jsem se o problém okamžitě zajímat, a když za mnou přišel vnuk, hledali jsme spolu články na internetu. A já nevycházela z údivu, co všechno jsem se o tomto dnes nedoceněném kovu dočetla.

Stříbro má neuvěřitelné dezinfekční účinky, je naprosto nepostradatelné například při čištění pitné vody. To jsem nevěděla, a myslím, že to ví málokdo. Ve starém Egyptě si ho vážili mnohem více než zlata. I ve středověku znali jeho úžasné účinky a snažili se pomoci tohoto kovu bojovat proti různým nemocím. My jste ale na tento zázrak poněkud zapomněli. Teď jsem přesvědčená, že jsem ustála nejednu nakažlivou chorobu díky svému úžasnému stříbrnému servisu, který tak ráda každý den po dlouhá desetiletí používám.

Madonka v koruně stromu

Jako malé se mi zdával často sen o tom, jak utíkám před různými divokými zvířaty, nejčastěji před divočákem, ale také liškou či jelenem. Vždycky na mě vyrazilo z křoví na stejném místě. Utíkala jsem v tom snu pokaždé jako šílená a ukryla se ve vykotlaném stromě. Byla to stará lípa, poničená bleskem, v otvoru těsně pod korunou byla umístěná malá soška Panny Marie s děťátkem. Vždycky jsem na ni hleděla s velkým obdivem a věřila, že mě chrání.

Maminka mě varovala, abych raději chodila po hlavní cestě, že se na pěšině můžou vyskytovat nebezpečná zvířata z lesa, ale já jsem na její slova nedala. Cesta po pěšině byla totiž mnohem kratší a chodili po ní i jiní. Teprve když došlo k přemnožení divočáků, začali se mít lidé více na pozoru a pěšině se raději vyhýbali. Léto se chýlilo ke konci, začal nový školní rok a já se vracela svou obvyklou zkratkou domů, když tu jsem měla dojem, že na mě kdosi zavolal. Otočila jsem se, ale nikoho jsem neviděla. Jen starou lípu s Madonkou. Tak jsem šla dál. O vteřinu později se přede mnou rozhrnulo roští a z něho se vypotácela vzteklá liška. Byla jsem jako paralyzovaná. Kdyby na mě ten hlas nezavolal a já se nezastavila, srazila bych se přímo s ní.

Přestože mě to vylekalo, dál jsem si po pěšině zkracovala cestu. O měsíc později jsem opět kráčela zkratkou ze školy, blížila se k místu z mého děsivého snu, když tu – zase ten hlas! Tentokráte jsem slyšela jasně, jak zavolal: „Utíkej!“ Ani jsem se nerozhlédla proč a vyrazila s brašnou na zádech, co mi síly stačily k lípě. A skočila do ní. Bylo to o fous. Vzápětí dorazil k lípě jelen a zarazil své paroží zprudka do kmene stromu. Třásla jsem se napěchovaná ve vykotlané staré lípě, soška Panny Marie nade mnou. Kdybych neposlechla ten hlas, nejspíš bych skončila nabraná na parohy. Jakmile byl jelen z dohledu a žádné nebezpečí už nehrozilo, vylezla jsem z úkrytu a upalovala domů. O všem jsem pověděla mamince a od té doby jsem lesní cestičkou už nikdy sama nešla.

Vnučka Kristýnka

Každý, kdo naši Kristýnku uviděl, říkal, že tak jemnou dívenku dosud potkal. Byla jako z jiného světa. Už s prvními krůčky se nekolíbala, jak to batolata dělají, ale vypadalo to, že se vznáší nad zemí. Jako květinová víla z pohádky. Vůbec jsme netušili, po kom to mohla podědit, snad jedině po mé pratetě, která byla ruskou baletkou. Ve škole s tím ale měla vnučka problém, byla tak citlivá, že si všechno příliš brala. Každé cizí neštěstí nebo i zlý pohled jí pak nedal spát. Dcera ji nakonec umístila do církevní školy, kde byla Kristýnka spokojená. Prázdniny trávila u nás na chalupě, skvěle jsme si rozuměly a můj manžel, Kristýnčin dědeček, se ve vnučce přímo viděl.

Vnučka měla hodně zájmů, ze všeho nejvíc ji ale bavilo starat se o zahradu. Vydržela na ní celé léto, zpívala si, tančila po trávě, objímala stromy a musím říct, že příroda ji také milovala. Viděla jsem na vlastní oči, jak k ní přilétají ptáci, stromy k ní sklánějí větve a rostliny pod jejíma ručkama přímo ožijí a povyrostou. Tak čas šel a můj muž zemřel, když bylo Kristýnce třináct. Tehdy ke mně přijela na celé prázdniny, abych nebyla sama. Nevím, jestli to bylo stresem ze ztráty milovaného muže, ale jednoho večera jsem zkolabovala. Bylo mi tak zle, že jsem usnula už odpoledne. Byly dvě ráno, když jsem procitla. Vnučka ve své posteli nebyla. Sebrala jsem všechny síly a vstala.

Našla jsem ji na zahradě. Měsíc nádherně svítil, byl asi v úplňku, Kristýna se vznášela jako víla mezi stromy a trhala různé kvítí. Asi po dvaceti minutách se vrátila do domu. „Babičko, natrhala jsem ti kouzelné bejlí, dnes má čarovnou moc, uvidíš, že ti pomůže!“ Připravila mi silný čaj do konvice a pobídla mě, ať ho popíjím. Říkala jsem si, že mě posiluje víra, když se mi po půlhodince skutečně ulevilo. Kolem páté ráno jsem usnula a zdály se mi příjemné sny. Takové posilující a optimistické. Nemohla jsem pochopit, že jsem vydržela spát do jedenácti. Vnučka zatím udělala polévku a nový čaj. Musím říct, že do dvou dnů mě postavila na nohy. Ba co víc? Při kontrole u lékaře za dva měsíce jsem měla lepší krevní obraz než před deseti lety. Naše Kristýnka je prostě dobrá čarodějka!

Jak jsme s kočkou věštily

Záplavy v roce 2002 byly nezapomenutelnou přírodní katastrofou zejména pro ty, kterým voda poškodila domy. Pro mě to ale bylo ještě navíc poznání, že dokážu vycítit blížící se nebezpečí. Náš domek se nacházel přesně v oblasti, kde povodeň ničila. Pod vodou skončila celá zahrádka a vodu jsme měli v přízemí až do výšky půl metru. Bylo to prostě něco strašného. Než celá ta hrůza začala, tři dny před tím, než k nám voda dorazila a ničila, jsem byla s manželem a dvěma malými dětmi na severu Čech v malém penzionku. Bylo tam krásně, chata stála v malebné přírodě mezi lesy, pod okny tekl potůček a nádherně bublal. Prostě krása a idylka!

Celý den jsme si užívali, děti ten večer krásně usnuly a my si s manželem mohli v klidu dopřát lahvinku vína. Pak jsme šli spokojeně spát. Ovšem na tu noc nikdy nezapomenu. Uprostřed noci najednou přišel děsivý sen – noční můra. Najednou se mi zdálo, že se potok pod okny penzionu proměnil v temnou řeku, která s sebou brala všechno. Voda rychle stoupala, crčela už pod dveřmi a děsivě cloumala nábytkem. Chytli jsme děti a vylezli s nimi na střechu. Tam jsme seděli všichni čtyři u komínu a s hrůzou sledovali tu spoušť. Kolem plavali chatky, různé věci, staré necky, dokonce i pes na dřevěné boudě, který hrůzou vyl. Najednou se pohnula i naše chata a naklonila se. Divoká voda s ní cloumala, snažila se ji ukořistit, aby ji mohla nést prudkým proudem i s námi kamsi do údolí.

Table of Contents

Vzpomínka na Bertu

Erbenův hrob

Setkání s babičkou

Pravé poledne

Svatý Kryštof

Stará myslivna

Před rozedněním

Hromadné foto

Rej mrtvých

Duch tyran

Smrtonoš

Rozmarná a zlá

Stříbrný pohár

Madonka v koruně stromu

Vnučka Kristýnka

Jak jsme s kočkou věštily