Copyright © 2023 by Robert Waldinger and Marc Schulz

Translation © Tomáš Piňos, 2023

ISBN 978-80-242-9537-4

Obsah

- CO ČINÍ ŽIVOT DOBRÝM?

- PROČ JSOU DŮLEŽITÉ MEZILIDSKÉ VZTAHY?

- VZTAHY NA KLIKATÉ ŽIVOTNÍ CESTĚ

- PÉČE O VZTAHY

- OCHOTA ČELIT VÝZVÁM

- ČLOVĚK VEDLE VÁS

- DŮLEŽITÁ JE RODINA

- DOBRÝ ŽIVOT V PRÁCI

- VŠICHNI PŘÁTELÉ JSOU PROSPĚŠNÍ

- NIKDY NENÍ POZDĚ NA TO, ABYSTE BYLI ŠŤASTNÍ

- PODĚKOVÁNÍ

- POZNÁMKY

Slova chvály

DOBRÝ ŽIVOT

„Robert Waldinger a Marc Schulz nás provázejí na posilující výpravě za naší největší potřebou: smysluplným lidským spojením. Z kombinace osmdesát let trvajícího výzkumu životní spokojenosti a emotivních příběhů vyplývá, že dávní mudrci měli naprostou pravdu – dobrý život pramení z kvalitních vztahů.“

– Jay Shetty, autor bestselleru Mysli jako mnich a moderátor podcastu On Purpose (Úmyslně)

„Schulz a Waldinger vynikají v přeplněné sféře životních rad, včetně rad založených na vědeckém výzkumu. Těží z nejrozsáhlejší studie vývoje v dospělosti všech dob a vysvětlují nám, co a proč činí život dobrým.“

– Angela Duckworthová, autorka bestselleru Houževnatost; profesorka na Pensylvánské univerzitě; spoluzakladatelka, hlavní vědkyně a členka představenstva organizace Character Lab

„Chcete znát tajemství dobrého života? Waldinger a Schulz vám to umožní v této úžasné publikaci. Kniha Dobrý život čerpá z nejdelšího výzkumu lidského života všech dob a odhaluje, proč jsou lidé šťastní nebo nešťastní – a jak můžete tyto informace využívat.“

– Arthur C. Brooks, profesor na Harvard Kennedy School a Harvard Business School, autor bestsellerů

„Waldinger a Schulz jsou světoví experti na neintuitivní věci, díky kterým je život smysluplný. Jejich kniha poskytne vítané rady světu, který čelí nebývalé míře neštěstí a osamělosti.“

– Laurie Santosová, profesorka psychologie na Yaleově University a moderátorka podcastu The Happiness Lab (Laboratoř štěstí)

„Kniha Dobrý život popisuje ojedinělý a fascinující výzkum lidských životů. Tato pronikavá, zajímavá a zasvěcená publikace odhaluje tajemství štěstí a připomíná nám, že to vlastně nikdy žádné tajemství nebylo.“

– Daniel Gilbert, autor bestselleru Škobrtnout o štěstí a moderátor televizního pořadu This Emotional Life (Tento emotivní život) stanice PBS

Waldinger a Schulz napsali zásadní – možná nejzásadnější – knihu o lidském rozkvětu. Kniha Dobrý život čerpá z výjimečného výzkumu, nabízí nespočet využitelných rad a obohatí vaši mysl a srdce.“

– Daniel H. Pink, autor bestsellerů The Power of Regret, Pohon/Drive a Úplně nová mysl

„Jsem nadšený, že Waldinger a Schulz publikují poznatky z harvardské studie. V průběhu let jsem o tomto výzkumu hodně diskutoval a doporučoval Waldingerovu přednášku TED Talk po celém světě. Nemohu se dočkat, až budu doporučovat knihu Dobrý život. Je pozoruhodná a založená na vědeckých poznatcích – nepochybně změní život milionů lidí.“

– Tal Ben-Shahar, autor bestsellerů Being Happy: You Don’t Have to Be Perfect to Lead a Richer, Happier Life a Happier: Learn the Secrets to Daily Joy and Lasting Fulfillment

„Tato kniha je mimořádná. Spojuje ‚tvrdá data‘, poučné studie a rozhovory způsobem, který ctí vědu a současně ji polidšťuje. Obsahuje velmi důležité lekce. Pomáhá lidem pochopit, jak by měli žít, a poskytuje působivý pohled na to, jak užitečná může být psychologie. Vychází samozřejmě z dat, ta by však bez moudré interpretace byla pouhým šumem.

– Barry Schwartz, spoluautor knihy Practical Wisdom a autor knihy Why We Work

Rodinám, do kterých jsme se narodili, a rodinám, které jsme pomohli vytvořit

POZNÁMKA AUTORŮ

Harvardská studie vývoje v dospělosti přes osmdesát let zkoumala život příslušníků dvou generací ze stejných rodin. Takový výzkum vyžaduje obrovskou důvěru, která zčásti pramení z hlubokého odhodlání chránit soukromí účastníků. Změnili jsme tudíž jejich jména a identifikační detaily. Veškeré citáty v této knize jsou však buď doslovné, nebo pochází ze skutečných výzkumných rozhovorů, zvukových nahrávek, pozorování a dalších dat.

1

CO ČINÍ ŽIVOT DOBRÝM?

Není čas – život je krátký – na hašteření, omluvy, zlomená srdce a dovolávání se spravedlnosti. Je pouze čas na lásku, ale na lásku okamžitou, abych tak řekl.

Mark Twain

Začněme otázkou: Kdybyste nyní měli učinit životní volbu, díky níž byste mohli být v budoucnu zdraví a šťastní, v čem by spočívala?

Rozhodli byste se, že budete každý měsíc víc šetřit? Odhodlali byste se ke změně kariéry? Řekli byste si, že budete víc cestovat? Jaké rozhodnutí by vám nejvíce zajistilo, že až se budete na sklonku života ohlížet do minulosti, budete mít pocit dobře prožitého života?

V průzkumu z roku 2007 byli mileniálové tázáni, jaké jsou jejich nejvýznamnější životní cíle. Sedmdesát šest procent respondentů uvedlo, že jejich hlavním cílem je zbohatnout. Padesát procent respondentů uvedlo, že se chtějí proslavit. O více než deset let později, poté, co mileniálové strávili více času jako dospělí, jim byly v rámci dvou průzkumů položeny podobné otázky. Sláva měla tentokrát nižší prioritu, mezi hlavní cíle však patřily věci typu vydělávání peněz, úspěšné kariéry a života bez dluhů.

Jsou to běžné a praktické cíle, společné různým generacím a obyvatelům různých zemí. V mnoha zemích jsou děti, které se teprve naučily mluvit, tázány, čím chtějí být, až vyrostou – tedy jaké kariéře se chtějí věnovat. Když dospělí poznají nového člověka, jedna z jejich prvních otázek zní: „Co děláte?“ Životní úspěch je často poměřován titulem, platem a uznáním zásluh, přestože si většina z nás uvědomuje, že tyto věci samy o sobě nezajišťují šťastný život. Lidé, kterým se podaří některé z kýžených položek, případně všechny, úspěšně odškrtat, se často cítí víceméně stejně jako před jejich splněním.

Neustále jsme přitom bombardováni poselstvími o tom, co nás učiní šťastnými, co bychom měli v životě chtít a kdo si v životě počíná „správně“. Reklamy nám tvrdí, že budeme-li konzumovat jogurt určité značky, budeme zdraví, koupě určitého chytrého telefonu vnese do našeho života novou radost a díky používání speciálního pleťového krému budeme pořád mladí.

Jiná poselství vetkaná do tkaniny každodenního žití jsou méně explicitní. Když si kamarád koupí nové auto, uvažujeme například o tom, jestli bude náš život díky novějšímu vozu lepší. Zatímco projíždíme sociální sítě a vidíme jen snímky z fantastických večírků a písečných pláží, zvažujeme, jestli nám takové akce a pláže v životě chybí. V přátelských vztazích, práci a zejména na sociálních sítích máme sklon předvádět idealizovanou verzi svého já. Prezentujeme svoje odhodlané obličeje a z porovnávání toho, jak vnímáme ostatní a sebe samé, pramení náš pocit, že nám něco chybí. Jak se říká v jednom starém rčení: Porovnáváme svůj vnitřní svět s vnějším světem ostatních.

Postupně dospějeme k nenápadnému, ovšem hluboce zakořeněnému přesvědčení, že se život odehrává tady a teď, zatímco věci, které potřebujeme pro dobrý život, jsou někde jinde nebo v budoucnosti. A vždycky jsou nedostižné.

Vnímáme-li život tímto způsobem, je snadné uvěřit, že dobrý život ve skutečnosti neexistuje nebo že ho mohou mít jen ostatní. Náš vlastní život koneckonců jen zřídka odpovídá naší představě o tom, jak by měl dobrý život vypadat. Je příliš chaotický a komplikovaný na to, aby byl dobrý.

Něco vám prozradíme: Dobrý život je komplikovaný. Pro všechny.

Dobrý život je radostný… a náročný. Je plný lásky, ale i bolesti. A nikdy se jen tak nepřihodí; dobrý život se spíše postupně rozvíjí. Je to proces. Zahrnuje chaos, klid, lehkost, břemena, boje, úspěchy, nezdary, skoky kupředu a hrozné pády. A dobrý život samozřejmě vždycky skončí smrtí.

Radostná prezentace, že ano?

Aby však bylo jasno: I když je život dobrý, není snadný. Život zkrátka nemůže být dokonalý, a kdyby byl dokonalý, nebyl by dobrý.

Proč? Neboť bohatý – dobrý – život je ukován z věcí, které ho činí těžkým.

Tato kniha je založena na vědeckém výzkumu. Hlavním zdrojem je Harvardská studie vývoje v dospělosti, mimořádný vědecký počin, který započal v roce 1938 a navzdory mnoha problémům stále pokračuje. Bob je čtvrtým vedoucím tohoto projektu a Marc je jeho zástupcem. Cílem této zásadní studie je porozumění lidskému zdraví prostřednictvím zkoumání věcí, kvůli kterým jsou lidé nemocní, ale i věcí, díky kterým vzkvétají. Zaznamenává prožitky účastníků víceméně tak, jak se odehrávají, ať už jde o problémy v dětství, první lásky, nebo poslední dny života. Tak jako život účastníků i tato studie je dlouhá a spletitá, postupně se vyvíjí, pokud jde o výzkumné metody, a rozšiřuje, takže dnes zahrnuje tři generace a více než 1 300 potomků původních 724 účastníků. Stala se nejdelší důkladnou studií všech dob.

Žádná studie však sama o sobě není dostatečná, aby umožnila obecná tvrzení o lidském životě. I když tedy tato kniha stojí na základech Harvardské studie vývoje v dospělosti, je podepřena stovkami dalších vědeckých výzkumů, zahrnujících tisíce lidí z celého světa. Je rovněž protkána moudrostí z nedávné i pradávné minulosti – trvalými myšlenkami, které zrcadlí a obohacují moderní vědecké chápání lidského života. Je to především kniha o síle vztahů, patřičně inspirovaná dlouhým a plodným vztahem svých autorů.

Nevznikla by však bez lidských bytostí, které se harvardského výzkumu zúčastnily – díky jejich upřímnosti a velkorysosti lze tuto studii realizovat.

Jsou to lidé typu Rosy a Henryho Keaneových.

„Z čeho máte největší strach?“

Rosa nahlas přečetla tuto otázku a pohlédla přes kuchyňský stůl na manžela. Rosa a Henry, jimž je dnes přes sedmdesát let, žili ve svém domě a sedávali v něm u stolu každé ráno přes padesát let. Mezi nimi bývala konvice s čajem, otevřené balení sušenek Oreo a diktafon. V rohu místnosti byla umístěna videokamera. Vedle ní seděla mladá výzkumnice z Harvardovy univerzity Charlotte, tiše je pozorovala a dělala si poznámky.

„To je těžká otázka,“ poznamenala Rosa.

„Z čeho mám největší strach?“ zeptal se Henry Charlotte. „Nebo máme?“

Rosa a Henry se nepovažovali za obzvlášť zajímavé subjekty výzkumu. Oba vyrostli v chudobě, vzali se, když jim bylo přes dvacet, a společně vychovali pět dětí. Prožili velkou hospodářskou krizi a mnoho těžkých období, tím se ale nijak nelišili od kohokoli, koho znali. Nechápali tedy, proč se na ně obrátili harvardští výzkumníci a proč jim pořád volají, posílají dotazníky a občas letí přes celou zemi, aby je navštívili.

Henrymu bylo jen čtrnáct let a žil v bostonské čtvrti West End v činžáku bez tekoucí vody, když výzkumníci poprvé zaklepali na dveře rodinného bytu a zeptali se zmatených rodičů, jestli mohou zaznamenat jeho život. Když se v roce 1954 oženil s Rosou, byla studie v plném proudu – ze záznamů vyplývá, že když řekla na jeho nabídku k sňatku ano, Henry nemohl uvěřit, jaké má štěstí – a v říjnu roku 2004, dva měsíce po padesátém výročí svatby, už byli do studie zapojení oba. Rosa byla požádána, aby se výzkumu zúčastnila, v roce 2002. Je na čase, odpověděla. Harvard sledoval Henryho do roku 1941. Rosa se často divila, proč jako starší muž pořád souhlasí s účastí ve studii, když je jinak dost uzavřený. Henry ale říkal, že cítí povinnost výzkumu se účastnit a že tento proces oceňuje, protože díky němu získal určitý nadhled. Celých třiašedesát let tedy odhaloval svůj život výzkumníkům. Řekl jim toho o sobě tolik, že už si nepamatoval, co vědí nebo nevědí. Předpokládal ale, že vědí všechno, včetně některých věcí, které o Rose nikomu jinému neřekl, protože kdykoli mu položili otázku, snažil se pravdivě odpovědět.

A položili mu mnoho otázek.

„Pan Keane byl zřetelně polichocen, když jsem přijela do Grand Rapids, abych ho vyzpovídala,“ napsala Charlotte do svých poznámek, „takže náš rozhovor se nesl v přátelském duchu. Zjistila jsem, že je to vstřícný a zajímavý člověk. Promýšlel si každou otázku a často se na chvíli odmlčel, než odpověděl. Byl ale přátelský a já jsem si říkala, že je jako typický tichý muž z Michiganu.“

Charlotte vyrazila do Grand Rapids na dvoudenní návštěvu, aby Keaneovy vyzpovídala a absolvovala velmi dlouhý průzkum, týkající se jejich zdraví, jejich života a společného soužití. Jako většina mladých výzkumníků na počátku nové kariéry se i Charlotte zamýšlela nad tím, co činí život dobrým a jak mohou její současné volby ovlivnit budoucnost. Je možné, aby se poznatky o jejím životě týkaly i života jiných lidí? Mohla to zjistit jen tak, že pokládala otázky a pozorně naslouchala každému člověku, kterého zpovídala. Co bylo pro tohoto jedince důležité? Co dávalo jeho životu smysl? Co se naučil ze svých zkušeností? Čeho litoval? Každý rozhovor byl pro Charlotte novou příležitostí spojit se s člověkem, který urazil v životě delší cestu než ona, pocházel z odlišného prostředí a narodil se v jiné době.

Tentokrát měla vyzpovídat Henryho a Rosu, provést průzkum a nahrát je, jak spolu mluví o svých největších obavách. Během rozhovorů zaměřených na citové vazby (attachment interviews) měla vyzpovídat i každého zvlášť. V Bostonu pak byly videonahrávky a přepisy rozhovorů prostudovány, aby způsob, jakým Henry a Rosa mluvili jeden o druhém, neverbální narážky a další informace mohly být zakódovány do dat vypovídajících o povaze jejich vztahu – tato data se pak stala součástí jejich složek a drobnou, nicméně významnou částí obrovské databáze, vyjadřující skutečnou podstatu života.

Z čeho máte největší strach? Charlotte nahrála jejich odpovědi na tuto otázku během individuálních rozhovorů a bylo na čase, aby ji prodiskutovali společně.

Debata probíhala takto:

„Svým způsobem mám těžké otázky ráda,“ řekla Rosa.

„Dobrá,“ reagoval Henry. „Tak začni.“

Rosa chvíli mlčela a pak Henrymu řekla, že má největší strach z toho, že by mohl vážně onemocnět nebo že by utrpěla další mozkovou mrtvici. Henry souhlasil, že to jsou děsivé možnosti. Řekl ale, že se dostávají do životní fáze, v níž je něco takového pravděpodobně nevyhnutelné. Dlouze hovořili o tom, jak by mohla vážná choroba ovlivnit je samotné a život jejich dospělých dětí. Rosa nakonec připustila, že nemá smysl, aby byl člověk rozrušený, dokud se něco takového nestane.

„Máte další otázku?“ zeptal se Henry Charlotte.

„Z čeho máš největší strach ty, Henry?“ zeptala se Rosa.

„Doufal jsem, že se mě na to nezeptáš,“ řekl Henry a oba se zasmáli. Henry dolil Rose čaj, snědl další sušenku a chvíli mlčel.

„Není těžké na to odpovědět,“ pokračoval. „Není to ale téma, o kterém bych chtěl přemýšlet.“

„Poslali sem tuto ženu až z Bostonu, takže bys měl raději odpovědět.“

„Je to nepříjemné,“ řekl třesoucím se hlasem.

„Pokračuj.“

„Bojím se, že neumřu jako první. Že tady zůstanu bez tebe.“

V rohu čtvrti Bulfinch Triangle v bostonském West Endu, poblíž místa, kde Henry Keane žil jako dítě, ční nad hlučnou křižovatkou Merrimac Street a Causeway Street budova Lockhart. Na počátku dvacátého století byla v této cihlové stavbě továrna na nábytek, v níž pracovali lidé z Henryho sousedství. Dnes jsou v ní lékařské ordinace, pizzerie a prodejna koblih. Najdete v ní i záznamy z Harvardské studie vývoje v dospělosti, tedy záznamy nejdelšího výzkumu života v dospělosti všech dob.

V zadní části zásuvky jsou složky označené štítkem „KA-KE“, tedy složky Henryho a Rosy. Uvnitř jsou zažloutlé stránky s rozpadajícími se okraji, obsahující Henryho vstupní rozhovor z roku 1941. Je ručně napsán plynulou, nacvičenou kurzivou tazatele. Je zřejmé, že Henryho rodina patřila k nejchudším v Bostonu a že byl Henry ve věku čtrnácti let hodnocen jako „vyrovnaný, dobře se ovládající“ adolescent s „logickým pohledem na budoucnost“. Jako dospívající chlapec měl velmi blízký vztah k matce, ale nesnášel otce, kvůli jehož alkoholismu musel Henry živit rodinu. Když mu bylo přes dvacet let, prožil obzvlášť nepříjemný konflikt, kdy otec řekl jeho snoubence, že kvůli jejímu snubnímu prstenu za 300 dolarů chybí rodině potřebné peníze. Snoubenka dostala strach, že této rodině nikdy neunikne, a zasnoubení zrušila.

Henry se v roce 1953 odpoutal od otce, získal práci ve společnosti General Motors a odstěhoval se do Willow Run v Michiganu. Poznal tam Rosu, dánskou imigrantku, jednu z devíti dětí její rodiny. O rok později uzavřeli manželství a později měli pět vlastních dětí. „Hodně, ne však dost,“ jak říkala Rosa.

Henry a Rosa prožívali během dalších deseti let těžké časy. Pětiletý syn Robert onemocněl v roce 1959 obrnou. Byla to zkouška jejich manželství, která přinesla rodině mnoho trápení a starostí. Henry začal pracovat v GM jako montér, ale kvůli Robertově chorobě měl absence, takže byl nejprve přeřazen na nižší pozici a posléze propuštěn. Náhle byl nezaměstnaný a musel se starat o tři děti. Aby vyšli s penězi, začala Rosa pracovat na radnici města Willow Run, ve mzdové účtárně. Tato práce měla být dočasným řešením, Rosu si ale zamilovali její kolegové, pracovala tam na plný úvazek dalších třicet let a rozvíjela vztahy s lidmi, které začala považovat za druhou rodinu. Henry po propuštění vystřídal tři zaměstnání, v roce 1963 se do GM vrátil a vypracoval se na vedoucího pracovníka. Krátce poté se znovu spojil s otcem (kterému se podařilo zbavit závislosti na alkoholu) a odpustil mu.

Jejich dcera Peggy, jíž je dnes přes padesát let, se studie rovněž účastní. Peggy neví, co její rodiče v průzkumech prozradili, protože nechceme ovlivňovat její líčení rodinného života. Více pohledů na stejné rodinné prostředí a na stejné události rozšiřuje a prohlubuje studijní data. Nahlédneme-li do Peggyiny složky, dozvíme se, že když dospívala, rodiče chápali její problémy a povzbuzovali ji, když ji něco trápilo. Obecně považovala rodiče za „láskyplné“. A v souladu s tím, jak Henry a Rosa hovořili o svém manželství, Peggy uvedla, že její rodiče nikdy nezvažovali odloučení nebo rozvod.

V roce 1977, ve věku 50 let, zhodnotil Henry svůj život takto:

Kvalita manželství: VYNIKAJÍCÍ

Nálada během posledního roku: VYNIKAJÍCÍ

Fyzické zdraví během posledních dvou let: VYNIKAJÍCÍ

Nehodnotíme však zdraví a štěstí účastníků studie jen na základě toho, že bychom se jich a osob, které milují, ptali, jak se cítí. Účastníci studie nám umožňují zkoumat jejich duševní pohodu mnoha různými způsoby, včetně skenování mozku, krevních testů a videonahrávek, na kterých hovoří o svých nejhlubších obavách. Odebíráme jim vzorky vlasů, abychom změřili hladinu stresových hormonů, žádáme je, aby popsali svoje největší starosti a zásadní životní cíle, a měříme, jak rychle se zklidní jejich tepová frekvence po vyřešení nějakého hlavolamu. Díky těmto informacím můžeme hlubším a ucelenějším způsobem zhodnotit, jak se jim v životě daří.

Henry býval nesmělý, ale oddal se svým nejbližším vztahům, zejména vztahu s Rosou a dětmi, a tato spojení mu poskytla hluboký pocit bezpečí. Uplatnil i určité způsoby, pokud jde o zvládání určitých situací (tím se budeme zabývat na následujících stránkách). Díky kombinaci emoční stability a účinného zvládání daných situací opakovaně uváděl, že je „šťastný“ nebo „velmi šťastný“, dokonce i v nejtěžších obdobích, a jeho zdraví a dlouhověkost to potvrzují.

V roce 2009, pět let po Charlottině návštěvě u Henryho a Rosy a sedmdesát jedna let po Henryho prvním rozhovoru v rámci studie, se naplnila jeho největší obava: Rosa zemřela. Henry ji následoval o necelých šest týdnů později.

Jejich dcera Peggy nicméně rozvíjí rodinný odkaz. Nedávno absolvovala rozhovor v naší bostonské kanceláři. Peggy je od svých devětadvaceti let ve šťastném vztahu s partnerkou Susan a dnes, kdy jí je sedmapadesát, uvádí, že není osamělá a těší se dobrému zdraví. Je uznávanou učitelkou na základní škole a aktivní členkou svojí komunity. Cesta, kterou urazila, aby dospěla do tohoto šťastného období života, však byla trýznivá a odvážná – později se k ní vrátíme.

ŽIVOTNÍ INVESTICE

Co umožňovalo Henrymu a Rose, aby navzdory obtížím vzkvétali? A díky čemu stojí příběh Henryho a Rosy, případně kterýkoli životní příběh zaznamenaný v harvardské studii za váš čas a pozornost?

Když se snažíme porozumět tomu, co se děje lidem, zatímco kráčí životem, je téměř nemožné získat informace o celém jejich životě – o volbách, které konají, jakými cestami se ubírají a jak se jim vše daří. Většina toho, co o lidském životě víme, pramení z odpovědí lidí na otázky týkající se jejich minulosti, ale lidská paměť bývá děravá. Zkuste si vybavit, co jste měli k večeři minulé úterý nebo s kým jste mluvili vloni ve stejný den, a uvědomíte si, jak velká část našeho života se z paměti vytrácí. Čím více času uplyne, tím více detailů zapomínáme a z výzkumů vyplývá, že vybavení určité události může změnit naši vzpomínku na ni. Stručně řečeno, lidská paměť je jako nástroj zkoumání dřívějších událostí přinejmenším nepřesná a v nejhorším případě je kreativní.

Co kdybychom ale mohli sledovat celé životy, jak se v průběhu času odvíjejí? Co kdybychom mohli zkoumat lidi od jejich dospívání až do stáří, abychom zjistili, co je opravdu důležité pro jejich zdraví a štěstí a které investice se opravdu vyplatily?

Děláme to.

Harvardská studie už osmdesát čtyři let sleduje stejné jedince, výzkumníci kladou tisíce otázek a uplatňují stovky různých měření, aby zjistili, díky čemu jsou lidé zdraví a šťastní. Z tohoto mnohaletého výzkumu vyčnívá jeden zásadní faktor. Navzdory tomu, co si patrně myslí mnozí lidé, to není kariérní úspěch, cvičení ani zdravá výživa. Nenechte se mýlit, na těchto věcech záleží (hodně), ale jeden faktor neustále potvrzuje svůj velký a trvalý význam:

Jsou to dobré vztahy.

Dobré vztahy jsou vlastně natolik významné, že kdybychom celou studii zestručnili do jediného životního principu, jedné životní investice, kterou potvrzují podobné poznatky z mnoha dalších výzkumů, dospěli bychom k tomuto tvrzení:

Díky dobrým vztahům jsme zdravější a šťastnější. Tečka.

Chcete-li tedy učinit rozhodnutí, které vám dobré zdraví a štěstí nejlépe zajistí, z vědeckých poznatků vyplývá, že byste se měli odhodlat k rozvíjení vřelých vztahů jakéhokoli typu. Jak vám ukážeme, není to volba, kterou učiníte pouze jednou; budete ji činit znovu a znovu, po celý život. Nejrůznější studie potvrdily, že tato volba přináší trvalou radost a vzkvétající život. Není to ale vždycky snadné rozhodnutí. I když máme jako lidské bytosti nejlepší úmysly, komplikujeme si život, dopouštíme se chyb a ubližují nám lidé, které milujeme. Cesta k dobrému životu není jednoduchá, je však možné úspěšně zvládat její zvraty. Harvardská studie vývoje v dospělosti vám v tom může pomoci.

POKLAD V BOSTONSKÉM WEST ENDU

Harvardská studie vývoje v dospělosti započala v Bostonu v době, kdy se Spojené státy snažily vymanit z velké hospodářské krize. Když se rozjely projekty „nového údělu“ (new deal), jakými byly sociální zabezpečení a podpora v nezaměstnanosti, sílila snaha pochopit, díky kterým faktorům se lidem daří a kvůli čemu selhávají. Tento zájem vedl k tomu, že dva bostonské vědecké týmy zahájily nezávisle na sobě výzkumné projekty, pečlivě sledující dvě velmi odlišné skupiny chlapců.

První z nich byla skupina 268 studentů druhého ročníku na Harvard College, kteří byli vybráni, protože bylo pravděpodobné, že z nich vyrostou zdraví a vyrovnaní muži. Arlie Bock, nový profesor hygieny a šéf Studentských zdravotnických služeb, se chtěl v duchu doby, ovšem v předstihu před kolegy z lékařské komunity, odchýlit od výzkumu zaměřeného na to, proč jsou lidé nemocní, a soustředit se na to, co je činí zdravými. Minimálně polovina mladíků, vybraných do studie, mohla studovat na Harvardově univerzitě jen díky stipendiu a vykonávání prací, které jim umožňovaly platit školné, a někteří pocházeli z bohatých rodin. Kořeny některých mladých mužů sahaly do doby, kdy vznikly Spojené státy, zatímco 13 procent hochů mělo rodiče, kteří se do této země přistěhovali.

Druhou skupinu tvořilo 456 chlapců z Bostonu, jakým byl i Henry Keane, ti však byli vybráni z jiného důvodu: vyrostli v nejproblémovějších bostonských rodinách a v nejvíce znevýhodněných čtvrtích, ve čtrnácti letech se jim ale vesměs podařilo vyhnout mladistvé zločinnosti, které podlehli někteří jejich vrstevníci. Přes 60 procent těchto dospívajících chlapců mělo alespoň jednoho rodiče, který se přistěhoval do Spojených států, většinou z chudých částí východní a západní Evropy a z oblastí Středního východu, jakými jsou Sýrie a Turecko. Kvůli svým skromným kořenům a statusu imigrantů byli dvojnásobně přehlíženi. Právník a sociální pracovnice Sheldon a Eleanor Glueckovi tuto studii zahájili, aby zjistili, jaké životní faktory vedly k tomu, že se tito chlapci nevydali na cestu zločinnosti.

Tyto dva výzkumy byly zahájeny samostatně a sledovaly různé cíle, později však byly sloučeny a dnes pokračují pod stejným praporem.

Když se městští chlapci a studenti z Harvardovy univerzity do studie zapojili, byli všichni vyzpovídáni. Absolvovali lékařské vyšetření. Výzkumníci je navštívili doma a vyzpovídali jejich rodiče. A když tito chlapci dospěli, začali zastávat nejrůznější profese. Stali se z nich dělníci, právníci, zedníci a lékaři. Někteří podlehli alkoholismu. U několika účastníků studie se rozvinula schizofrenie. Někteří vyšplhali po společenském žebříčku až na vrchol, jiní se ubírali opačným směrem.

Zakladatelé harvardské studie by byli šokovaní a potěšení, kdyby věděli, že výzkum stále pokračuje a je zdrojem unikátních a významných poznatků, které si neuměli představit. Jako současný vedoucí (Bob) a jeho zástupce (Marc) jsme neuvěřitelně hrdí, že vám některé z těchto poznatků můžeme představit.

ZKOUMÁNÍ NAPŘÍČ ČASEM

Lidské bytosti oplývají překvapeními a protiklady. Naše chování nedává vždycky smysl, a to ani nám samým. Harvardská studie představuje unikátní a praktický nástroj, jehož pomocí můžeme tuto lidskou záhadu částečně pochopit. Z určitého vědeckého kontextu je zřejmé, proč tomu tak je.

Existují v podstatě dva typy studií lidského zdraví a chování: studie „průřezové“ a „dlouhodobé“. Průřezové studie vyříznou v dané chvíli kousek světa a nahlíží dovnitř, tak jako když říznete do vrstveného dortu, abyste zjistili, z čeho je upečený. Do této kategorie patří většina psychologických a lékařských studií, protože jsou nenákladné. Jejich trvání je časově omezené a mají předvídatelné náklady. Mají ale zásadní omezení, což Bob s oblibou objasňuje starým vtipem, že kdybyste se spoléhali pouze na průřezové studie, museli byste dojít k závěru, že v Miami žijí lidé, kteří se narodili jako Kubánci a zemřou jako Židé. Jinak řečeno, průřezové studie jsou „momentky“ života a mohou nás podnítit ke vnímání souvislostí mezi dvěma nesouvisejícími věcmi, protože opomíjejí jeden zásadní proměnný faktor: čas.

Dlouhodobé studie oproti tomu zkoumají život napříč časem. Existují dva způsoby, jak to lze provést. První způsob, který je nejběžnější, jsme už zmínili: žádáte lidi, aby si vybavili minulost. Je to takzvaná retrospektivní studie.

Jak jsme ale upozornili, tyto studie se spoléhají na lidskou paměť. Jako příklad nám mohou posloužit Henry a Rosa. Během individuálních rozhovorů je Charlotte v roce 2004 požádala, aby popsali, jak se poprvé potkali. Rosa si vybavila, jak uklouzla na ledě před Henryho nákladním autem, jak jí Henry pomohl vstát a jak ho později viděla v restauraci, když si vyšla s kamarádkami.

„Bylo to legrační a smály jsme se,“ uvedla Rosa, „protože měl každou ponožku jiné barvy – a já jsem si řekla: Ten je na tom špatně, potřebuje někoho, jako jsem já!“

Henry si to, jak Rosa uklouzla na ledě, vybavil také.

„Později jsem ji zahlédl, jak sedí v kavárně,“ řekl, „a přistihla mě, jak zírám na její nohy. Já jsem se ale díval proto, že měla každou punčochu jiné barvy, červenou a černou.“

Taková neshoda je u partnerů běžná a patrně ji zažil kdokoli, kdo jde v dlouhodobém vztahu. Pokud se tedy s partnerem neshodujete na faktech týkajících se vašeho společného života, jste svědky selhání retrospektivní studie.

Harvardská studie není retrospektivní, nýbrž prospektivní. Účastníci jsou tázáni, jaký jejich život je, nikoli jaký byl. Tak jako v případě Henryho a Rosy se občas ptáme na minulost, abychom zkoumali podstatu paměti, to, jak jsou události zpracovávány a vybavovány v budoucnosti, ale vesměs nás zajímá přítomnost. V tomto případě víme, čí verze příběhu o ponožkách/punčochách je pravdivější, protože jsme položili Henrymu stejnou otázku o setkání s Rosou v roce, kdy uzavřeli manželství.

„Měl jsem každou ponožku jiné barvy a ona si toho všimla,“ uvedl v roce 1954. „Dnes by nedovolila, aby se to stalo.“

Prospektivní, celoživotní studie, jakou je např. tato, jsou nesmírně vzácné. Účastníci odcházejí, mění si jména nebo se odstěhují, aniž by to výzkumníkům oznámili. Zdroje financí vysychají a vědci ztrácí zájem. Nejúspěšnější prospektivní studie si udrží v průměru 30–70 procent účastníků. Některé z těchto studií trvají jen několik let. Harvardské studii se už 84 let daří udržet 84 procent účastníků.

MNOHO OTÁZEK. OPRAVDU MNOHO

Každý životní příběh v naší dlouhodobé studii je založen na zdraví a návycích účastníků; mapujeme jejich fyzická fakta a chování v průběhu života. Abychom kompletně zmapovali jejich zdraví, pravidelně shromažďujeme informace o jejich váze a cvičení, kouření a pití, hladině cholesterolu, operacích a komplikacích. Sestavujeme jejich celkový zdravotní záznam. Zaznamenáváme i další základní údaje, jakými jsou povaha jejich zaměstnání, počet blízkých přátel, koníčky a rekreační aktivity. Na hlubší úrovni koncipujeme otázky, kterými zkoumáme jejich subjektivní prožitky a méně vyčíslitelné aspekty jejich života. Ptáme se jich, jak jsou spokojení v práci a manželství, jak řeší konflikty, jak na ně psychicky působí manželství a rozvod, narození dětí a úmrtí. Zajímají nás jejich nejvřelejší vzpomínky na rodiče a emocionální pouta se sourozenci (případně jejich nedostatek). Žádáme je, aby podrobně popsali nejhorší chvíle svého života a řekli, komu by zavolali, kdyby se uprostřed noci probudili vyděšení.

Zkoumáme jejich duchovní víru a politické preference, jestli chodí do kostela a účastní se komunitních aktivit, jaké mají životní cíle a co v nich probouzí obavy. Mnozí účastníci šli do války, bojovali, zabíjeli a viděli, jak byli zabiti jejich přátelé; o těchto zkušenostech máme jejich přímá svědectví a úvahy.

Každé dva roky rozesíláme obsáhlé dotazníky, ve kterých je prostor na otevřené a osobní odpovědi, každých pět let shromažďujeme kompletní zdravotní záznamy od jejich lékařů a každých zhruba patnáct let se s nimi osobně setkáváme, například na verandě na Floridě nebo v kavárně v severním Wisconsinu. Zaznamenáváme, jak vypadají a jak se chovají, míru jejich očního kontaktu, co mají na sobě a v jakém prostředí žijí.

Víme, kdo podlehl alkoholismu a kdo se zotavuje. Víme, kdo volil Reagana, Nixona nebo Kennedyho. Než Kennedyho záznamy získala Kennedyho knihovna, zjistili jsme dokonce, koho volil, protože byl jedním z účastníků studie.

Vždycky jsme se ptali, jak se daří jejich dětem, pokud nějaké měli. Dnes se ptáme samotných dětí – žen a mužů patřících k silné poválečné generaci – a doufáme, že jednou budeme zpovídat i jejich potomky.

Máme krevní vzorky, vzorky DNA a stohy záznamů o EKG, fMRI, EEG a dalších způsobech zobrazování mozku. Máme dokonce pětadvacet mozků účastníků studie; s tím, že je po jejich smrti dostaneme, účastníci souhlasili.

Netušíme, jak nebo jestli budou tyto věci využity v budoucích studiích. Věda se, podobně jako kultura, neustále vyvíjí, a i když se prokázalo, že je většina dat ze studie užitečných, některé faktory byly v jejích počátcích zkoumány na základě velmi chybných předpokladů.

V roce 1938 byl například tělesný typ považován za významný indikátor inteligence, a dokonce i životní spokojenosti (panovalo přesvědčení, že lidé se svalnatou nebo atletickou postavou mají výhody ve většině oblastí). Tvar a výčnělky lebky údajně vypovídaly o charakteru a duševních schopnostech. Jedna ze vstupních otázek z neznámých důvodů zněla „Jste lechtivý?“ a pokládali jsme ji pro jistotu čtyřicet let.

Při zpětném pohledu, zahrnujícím osm desetiletí, dnes víme, že tato přesvědčení jsou buď pošetilá, nebo zcela mylná. Je možné, nebo dokonce pravděpodobné, že některá data, která dnes shromažďujeme, budou za osmdesát let vnímána s podobnou zmateností nebo pochybnostmi.

Jde o to, že každá studie je produktem svojí doby a lidí, kteří jsou jejími autory. V případě harvardské studie byli těmito lidmi většinou běloši ve středním věku, vzdělaní heterosexuální muži. Kvůli kulturním předsudkům a téměř výhradně bělošské povaze Bostonu a Harvard College v roce 1938 zvolili zakladatelé studie pohodlnou cestu a zkoumali jen další bílé muže. Je to obvyklý příběh, se kterým se studie musí potýkat, i když se to snažíme napravit. A i když se některé poznatky týkají pouze jedné nebo obou skupin, které zahájily studii ve 30. letech, tyto omezené závěry nehrají v této knize důležitou roli. Naštěstí můžeme poznatky z původní harvardské studie porovnávat s naší rozšířenou verzí (která zahrnuje manželky, syny a dcery původních účastníků) a se studiemi, do kterých se zapojili lidé z různorodějšího kulturního a ekonomického prostředí, mající různou genderovou identitu a etnickou příslušnost. Na následujících stránkách zdůrazníme poznatky, které potvrzují další studie: poznatky, jež se prokazatelně týkají žen, příslušníků různých etnik, jedinců, kteří se hlásí k LGBTQ+ komunitě, jakýchkoli socioekonomických skupin – každého z nás. Cílem této knihy je prezentovat, co jsme se naučili o lidské povaze a co z harvardské studie o lidském životě vyplývá.

Marc už přes pětadvacet let učí na dívčí škole a každý rok se chce nová skupina bystrých, nadšených studentek zúčastnit jeho výzkumu duševní pohody a vývoje lidských životů. Jednou z těchto studentek byla Ananya, pocházející z Indie. Zajímala se především o souvislosti mezi nepřízní osudu a duševní pohodou dospělých jedinců. Marc ji seznámil s bohatými údaji ze studie, které se týkaly celého dospělého života stovek lidí. Byli to ale bílí muži, kteří se narodili o více než sedmdesát let dříve než Ananya. Přemýšlela nahlas o tom, co se může naučit od lidí, kteří se od ní tak odlišovali – zejména od bělochů narozených před dávnou dobou.

Marc jí doporučil, aby si během víkendu pročetla složky jednoho účastníka harvardské studie, a navrhl, že si opět promluví příští týden. Ananya se dostavila na další schůzku zcela nadšená, a než se Marc mohl na něco zeptat, řekla, že onoho muže chce zkoumat. Přesvědčila ji bohatost života, zdokumentovaného ve složkách, které si pročetla. Přestože se detaily života tohoto účastníka v mnoha ohledech výrazně lišily od jejích zkušeností – dospěl na jiném kontinentu, neměl hnědou, ale bílou kůži, identifikoval se jako muž, nikoli jako žena, nikdy nestudoval na univerzitě –, Ananya v jeho psychických prožitcích a výzvách viděla odrazy svého já.

Tento příběh se opakuje téměř každý rok; ještě víc se to děje v několika posledních letech, zatímco se psychologie a další obory snaží vypořádat s pokračujícími nerovnostmi týkajícími se etnického a kulturního původu. Bob podobným způsobem váhal, když byl poprvé požádán, aby se v případě harvardské studie stal jejím novým vedoucím. I on měl pochybnosti o relevanci těchto životů a zastaralosti některých výzkumných metod. Během víkendu si pročetl některé složky a stejně jako Ananya začal být touto studií posedlý. Doufáme, že se to stane i vám.

Od chvíle, kdy se narodila první generace účastníků, již uplynulo celé století, lidé jsou ale pořád stejně složití a tato práce nikdy neskončí. Zatímco harvardská studie postupuje do dalšího desetiletí, pokračujeme ve tříbení a rozšiřování shromážděných informací s tím, že každý údaj, každá osobní úvaha nebo bezprostřední pocit vytváří kompletnější obraz lidské povahy a mohou přispět k tomu, že v budoucnu nalezneme odpovědi na otázky, které dnes zodpovědět neumíme. Žádný obraz lidského života nemůže být samozřejmě nikdy kompletní.

Doufáme však, že nás budete následovat, až se začneme věnovat nejtajemnějším otázkám lidského vývoje. Například: Proč jsou vztahy klíčem ke vzkvétajícímu životu? Které faktory z raného dětství formují fyzické a duševní zdraví ve středním a pozdním věku? Které faktory nejvíce souvisí s delším životem? Nebo se zdravými vztahy? Stručně řečeno:

CO ČINÍ ŽIVOT DOBRÝM?

Když jsou lidé tázáni, co chtějí od života, mnozí tvrdí, že prostě chtějí být „šťastní“. Je-li Bob upřímný, mohl by na tuto otázku odpovědět stejně. Je to velmi neurčité, a přesto svým způsobem všeříkající. Marc by pravděpodobně chvíli mlčel a pak řekl: „Je toho víc.“

Co ale štěstí znamená? Jak by se projevovalo ve vašem životě?

Na tyto otázky lze odpovědět například tak, že se zeptáte lidí, co by je učinilo šťastnými, a poté určíte, v čem se jejich odpovědi shodují. Všichni bychom ale měli přijmout tvrdou pravdu, že lidé často nevědí, co je pro ně dobré. Budeme se tím zabývat později.

Důležitější než odpovědi na tuto otázku jsou nevyřčené a vnitřně přijímané mýty o tom, co činí život šťastným. Těchto mýtů je mnoho, ale vévodí jim představa, že štěstí je něčím, čeho dosáhnete. Jako by to byla nějaká cena, kterou si zarámujete a pověsíte na zeď. Nebo nějaký cíl, do kterého dospějete poté, co překonáte všechny překážky, a kde setrváte do konce života.

Samozřejmě to tak nefunguje.

Aristoteles zavedl před více než dvěma tisíci let termín, který se dodnes hojně používá v psychologii: eudaimonie. Jedná se o stav hluboké blaženosti, ve kterém má člověk pocit, že jeho život má smysl. Často se považuje za protiklad hedonie (základ slova hédonismus), jež se týká prchavého štěstí a různých rozkoší. Jinak řečeno, je-li hédonistické štěstí tím, co máte na mysli, když říkáte, že se máte skvěle, je eudaimonické štěstí tím, co máte na mysli, když říkáte, že život je dobrý. Jde o to, že mimo přítomný okamžik, bez ohledu na to, jak je příjemný nebo skličující, je váš život hodnotný a smysluplný. Je to typ duševní pohody, která může přetrvat, ať už prožíváte vzestupy, nebo pády.

Nebojte se, nebudeme pořád opakovat spojení „vaše eudaimonické štěstí“. Jen se stručně zmíníme, co to znamená.

Některým psychologům se příčí slovo „štěstí“, protože může znamenat cokoli od přechodného potěšení po takřka mytický pocit eudaimonického smyslu života, jehož ve skutečnosti dosáhne málokdo. Namísto štěstí se tedy v populární psychologické literatuře běžně používají termíny typu „duševní pohoda“, „stav dobré nálady a zdraví“, „prospívání“ a „vzkvétání“. Používáme je i v této knize. Marcovi vyhovují především výrazy prospívání a vzkvétání, protože vyjadřují aktivní a stálý stav bytí, nikoli pouhou náladu. Občas ale používáme i slovo „štěstí“, protože tak lidé o svém životě běžně mluví. Někdo se nezeptá: „Jak vzkvétáš?“ Místo toho se ptáme: „Jsi šťastný?“ A takto hovoříme během neformálních konverzací i o tomto výzkumu. Mluvíme o zdraví, štěstí a smyslu života. Máme však na mysli eudaimonické štěstí. Tento výraz je sice nejasný, ale když lidé přestanou uvažovat o tom, co opravdu znamená, stane se z něj přirozený termín. Když prarodiče mluví o novém vnoučeti a říkají „Jsme moc šťastní“ nebo když někdo během terapie popisuje svoje manželství jako „nešťastné“, je zřejmé, že toto slovo vyjadřuje trvalou kvalitu života, nikoli jen prchavý pocit. V tomto duchu používáme tento termín v této knize.

OD DAT PO VÁŠ KAŽDODENNÍ ŽIVOT

Možná se ptáte, jak si můžeme být jistí, že vztahy hrají tak zásadní roli v našem zdraví a štěstí. Jak je možné oddělit vztahy od ekonomických úvah, štěstí a smůly, obtížného dětství nebo kterýchkoli důležitých okolností, jež mají dopad na to, jak se běžně cítíme? Je opravdu možné odpovědět na otázku Co činí život dobrým?

Prozkoumali jsme už stovky životů a můžeme potvrdit, co všichni v hloubi duše víme – že osobní štěstí závisí na nejrůznějších faktorech. Delikátní rovnováha sociálních, ekonomických, psychologických a zdravotních faktorů je složitá a neustále se mění. Málokdy lze s absolutní jistotou říct, že určitý faktor vede k určitému výsledku – lidé vás vždycky překvapí. Odpovědi na tuto otázku opravdu existují. Když opakovaně, dlouhodobě zkoumáte stejná data týkající se mnoha lidí a studií, začnete odhalovat vzorce a ukazatele lidského prospívání. Mezi mnoha ukazateli zdraví a štěstí, jakými jsou zdravá výživa, cvičení nebo úroveň příjmů, vynikají dobré vztahy díky svojí moci a soudržnosti.

Harvardská studie není jediný mnohaletý výzkum lidského prospívání a my důsledně a záměrně zohledňujeme další studie, abychom si ověřili, zda jsou naše poznatky platné v různých obdobích a týkají se různých typů lidí. Každá studie má určité zvláštnosti, takže replikace poznatků v rámci mnoha studií je vědecky přesvědčivá.

Zde je několik významných příkladů dlouhodobých studií, které společně reprezentují desetitisíce lidí:

Britské kohortové studie (British Cohort Studies) zahrnují pět velkých, národně reprezentativních skupin účastníků narozených v konkrétních letech (první skupinou byli lidé narození po druhé světové válce, nejnovější skupinou jsou jedinci narození na počátku současného milénia) a zkoumají jejich celý život.

Dlouhodobá studie Mills College (The Mills Longitudinal Study) sleduje skupinu žen od roku 1985, kdy ukončily studium na střední škole.

Dunedinská multidisciplinární studie zdraví a vývoje (The Dunedin Multidisciplinary Health and Development Study) se zaměřila na 91 procent dětí, které se v roce 1972 narodily v malém novozélandském městě, a sleduje je i ve středním věku (v poslední době zkoumá i jejich potomky).

Kauaiská dlouhodobá studie (The Kauai Longitudinal Study) probíhala třicet let a týkala se všech dětí narozených v roce 1955 na havajském ostrově Kauai. Většina z nich měla japonské, filipínské nebo havajské kořeny.

Chicagská studie zdraví, stárnutí a společenských vztahů (The Chicago Health, Aging and Social Relations Study – CHASRS) začala v roce 2002 a více než deset let intenzivně zkoumala různorodou skupinu mužů a žen ve středním věku.

Celoživotní studie zdravého stárnutí v různorodých čtvrtích (The Healthy Aging in Neighborhoods of Diversity Across the Life Span – HANDLS) zkoumá od roku 2004 povahu a příčiny zdravotních disproporcí u tisíců dospělých černochů a bělochů (ve věku 35–64 let) ve městě Baltimore.

Studie studentských rad (Student Council Study) začala v roce 1947 sledovat život mužů a žen zvolených do studentských rad na univerzitách Bryn Mawr, Haverford a Swarthmore. Tato studie byla částečně naplánována výzkumníky, kteří vytvořili harvardskou studii, a jejím cílem bylo zmapování zkušeností žen, které do původní studie nebyly zahrnuty. Probíhala přes třicet let a její archivní materiály byly nedávno znovu objeveny. Vzhledem k souvislosti této studie a studie harvardské se některé z těchto žen v této knize objeví.

Všechny tyto studie, včetně studie harvardské, potvrzují význam lidských vztahů. Vyplývá z nich, že lidé, kteří jsou více spojení s rodinou, přáteli a komunitou, jsou šťastnější a fyzicky zdravější než jedinci, kteří tak pevné vztahy nemají. Zdraví lidí, kteří jsou izolovanější, než by chtěli, se začíná horšit dříve než zdraví osob, které cítí spojení s ostatními. Osamělí jedinci mají rovněž kratší život. Tento pocit odloučení od ostatních bohužel sílí po celém světě. Zhruba čtvrtina Američanů uvádí, že se cítí osaměle – přes šedesát milionů lidí. V Číně v posledních letech výrazně vzrostla osamělost starších osob a Velká Británie má dnes ministra osamělosti, jehož úkolem je tento zásadní problém řešit.

Týká se to našich sousedů, dětí a nás samotných. Má to nespočet sociálních, ekonomických a technologických příčin, ale ať už jsou důvody jakékoli, data nemohou být jasnější: stín osamělosti a sociálního odloučení pronásleduje náš moderní, „propojený“ svět.

Možná se právě zamýšlíte nad tím, jestli můžete něco udělat se svým životem. Jsou vlastnosti, díky kterým jsme společenští nebo nesmělí, nedílnou součástí naší osobnosti? Je nám předurčeno, že budeme milovaní nebo osamělí, šťastní nebo nešťastní? Definují nás navždy zkušenosti z dětství? Takové otázky dostáváme často. A většinou je ve hře tato obava: Je už pro mě příliš pozdě?

Harvardská studie se na to usilovně snaží odpovědět. Předchozí vedoucí studie George Vaillant strávil značnou část kariéry zkoumáním toho, zda se mohou měnit lidské reakce na životní výzvy – způsoby, jakými se s těmito výzvami vypořádávají. Díky jeho výzkumu a práci dalších lidí můžeme říct, že odpověď na otázku Je už pro mě příliš pozdě? zní jednoznačně NE.

Nikdy není příliš pozdě. Je pravda, že naše geny a zkušenosti utvářejí naše vnímání světa, interakci s ostatními lidmi a reakce na negativní pocity. A je nepochybně pravda, že příležitosti ekonomického vzestupu a základní lidské důstojnosti nejsou pro všechny stejně dostupné a někteří z nás jsou od narození výrazně znevýhodnění. Vaše způsoby fungování ale nejsou pevně dané; jsou spíše proměnlivé. Dětství není vaším osudem. Vaše přirozené dispozice nejsou vaším osudem. Prostředí, ve kterém jste vyrostli, není vaším osudem. Výzkum to jasně potvrzuje. Nic z toho, co se vám v životě stalo, vám nebrání ve spojení s ostatními, v prospívání a šťastném žití. Lidé se často domnívají, že když dospějí, jejich život a způsob fungování jsou určené. Z našeho obsáhlého výzkumu vývoje v dospělosti je však zřejmé, že to není pravda. Smysluplné změny jsou možné.

Před chvíli jsme použili jednu frázi. Hovořili jsme o lidech, kteří jsou izolovanější, než by chtěli. Její použití má určitý důvod; osamělost, to není jen fyzické odloučení od ostatních. Údaj o množství lidí, které znáte, nemusí vypovídat o tom, jestli prožíváte sounáležitost, nebo osamělost. Určující není ani soužití s jinými lidmi nebo rodinný stav. Můžete být osamělí v davu lidí a můžete být osamělí v manželství. Víme, že velmi konfliktní manželství s nedostatkem náklonnosti může být pro zdraví horší než rozvod.

Záleží na kvalitě vašich vztahů. Jednoduše řečeno, vřelé vztahy chrání jak mysl, tak tělo.

Koncept ochrany je důležitý. Život je tvrdý a někdy na vás neúprosně zaútočí. Vřelé vztahy vás chrání před životními strastmi a stárnutím. Poté, co jsme v rámci harvardské studie zkoumali lidi až do věku osmdesáti let, jsme se chtěli ohlédnout do doby, kdy byli ve středním věku, a zjistit, jestli bychom mohli předpovědět, ze kterých se stanou šťastní, zdraví osmdesátníci a kterým se to nepodaří. Shromáždili jsme tedy vše, co jsme o nich věděli, když jim bylo padesát let, a dospěli jsme k tomu, že jejich stárnutí nepředurčila hladina cholesterolu ve středním věku; rozhodující byla jejich spokojenost ve vztazích. Lidé, kteří byli ve věku padesáti let nejspokojenější ve vztazích, byli v osmdesáti letech nejzdravější (duševně i fyzicky).

Když jsme v tomto zkoumání pokračovali, důkazů přibývalo. Nejšťastnější muži a ženy žijící v partnerství uváděli v osmdesáti letech, že když jsou na tom fyzicky hůře, jejich nálada zůstává stejně pozitivní. Když ale lidé žijící v nešťastných vztazích zažívali fyzickou bolest, jejich nálada se zhoršila, což jim způsobilo i bolest emocionální. Další studie dospívají k podobným závěrům o mocné roli vztahů. Zde je několik příkladů z dlouhodobých studií:

Celoživotní studie zdravého stárnutí v různorodých čtvrtích, která sledovala 3 720 bělochu a černochů (ve věku 35–64 let), dospěla k tomu, že účastníci, kteří se těšili větší sociální opoře, trpěli menším počtem depresí.

Účastníci Chicagské studie zdraví, stárnutí a společenských vztahů, kteří žili v uspokojivých vztazích, uváděli, že jsou šťastnější.

V rámci dunedinské studie, jež byla zaměřena na novozélandské děti, vypovídaly o duševní pohodě v dospělosti spíše společenské vztahy v dospívání než akademické úspěchy.

Mohli bychom v tomto výčtu pokračovat. Věda ale samozřejmě není jediný zdroj lidských vědomostí, které nám mohou něco říct o dobrém životě. Věda je v tomto ohledu ve skutečnosti nováček.

STARÉ NÁRODY NÁS PŘEDBĚHLY

Přesvědčení, že jsou pro nás zdravé vztahy dobré, sdílejí filozofové a různá náboženství už tisíce let. Svým způsobem je pozoruhodné, že jedinci, kteří se snaží porozumět lidskému životu, dospívají v průběhu dob k velmi podobným závěrům. Dává to ale smysl. I když se naše technologie a kultury neustále mění – dnes rychleji než kdykoli v historii –, základní aspekty lidského života zůstávají stejné. Když Aristoteles přišel s konceptem eudaimonie, vycházel ze svého pozorování světa, ale i z vlastních pocitů; ze stejných pocitů, které máme i dnes. Když Lao-c’ před více než čtyřiadvaceti staletími řekl „Čím více dáváte ostatním, tím jste bohatší“, poukázal na paradox, který je stále platný. Tito lidé žili v jiné době, jejich svět je ale i naším světem. Jejich moudrost je naše dědictví a měli bychom jej využívat.

Poukazujeme na tyto paralely s prastarou moudrostí, abychom zasadili náš výzkum do širšího kontextu a zdůraznili věčný význam těchto otázek a poznatků. Až na několik výjimek se věda příliš nezajímá o staré národy nebo jejich moudrost. Věda se ubírá svojí vlastní cestou k osvícení a je jako mladý hrdina pátrající po znalostech a pravdě. V oblasti lidské duševní pohody se však vracíme ke kořenům. Vědecké poznatky konečně dohánějí prastarou moudrost, která obstála ve zkoušce času.

HRBOLATÁ CESTA OBJEVOVÁNÍ

Oba přicházíme každý den do práce a zabýváme se otázkou, co činí život dobrým. Zatímco léta plynou, některé výsledky nás překvapují. Věci, o kterých jsme se domnívali, že hrají určitou roli, ji ve skutečnosti nehrají. Věci, které jsme považovali za chybné, jsou naopak pravdivé. V následujících kapitolách to vše – nebo mnohé z toho – popíšeme.

V dalších pěti kapitolách budeme zkoumat elementární podstatu vztahů a vysvětlíme vám, jak můžete uplatnit nejvýznamnější lekce z této knihy. Budeme hovořit o tom, jak vám poznání svojí životní pozice – kde se v životě nacházíte – může pomoci nalézt smysl existence a štěstí. Budeme probírat nesmírně důležitý koncept společenské zdatnosti a důvody, proč je stejně zásadní jako zdatnost fyzická. Zaměříme se na to, jak může zvídavost a pozornost zkvalitnit vztahy a duševní pohodu; a nabídneme vám určité strategie, díky kterým budete moci přijmout fakt, že vztahy znamenají i největší životní výzvy.

V dalších kapitolách prozkoumáme nejdůležitější aspekty různých typů vztahů: na čem záleží v dlouhodobé intimitě, jak rané rodinné prožitky ovlivňují duševní pohodu a co s tím lze dělat, často přehlížené příležitosti navazování vztahů na pracovišti a překvapivé přínosy všech typů přátelství. Podělíme se s vámi o vědecké studie, ze kterých tyto poznatky pramení, a popíšeme, jak se všechny tyto věci téměř sto let projevovaly v reálném životě účastníků harvardské studie.

Jakožto vedoucí a jeho zástupce jsme harvardské studii a tomu, co nás může naučit o štěstí, zasvětili život. Lidský život nás fascinuje (a skličuje). Bob je psychiatr a psychoanalytik, který každý den hovoří s lidmi o jejich nejhlubších obavách. Kromě toho, že řídí harvardskou studii, učí mladé psychiatry, jak mají praktikovat psychoterapii. Je pětatřicet let ženatý, má dva dospělé syny a ve volném čase často medituje, praktikuje a učí zen-buddhismus. Marc je klinický psycholog a profesor, který už třicet let vzdělává a trénuje nové psychology a výzkumníky. I on je terapeut, žije dlouho v manželství a vychovává dva syny. Jako zapálený sportovní fanoušek se často ve volném čase druží s ostatními na tenisovém kurtu (v mladším věku hrával basketbal).

Naše výzkumná spolupráce a přátelství započaly před téměř třiceti lety. Poznali jsme se ve věhlasné komunitní organizaci Massachusettské centrum duševního zdraví (Massachusetts Mental Health Center), kde jsme oba pracovali s lidmi trpícími duševními poruchami v prostředí, ve kterém byli nesmírně sociálně a ekonomicky znevýhodnění. Oba jsme cítili, že je naším posláním porozumět zkušenostem lidí, jejichž zázemí se výrazně liší od toho našeho, ať už v rámci klinické práce, nebo v rámci dlouhodobého výzkumu lidských životů.

O třicet let později jsme pořád přátelé, spolupracujeme na výzkumu a děláme maximum pro to, abychom tuto harvardskou studii, obsahující ohromnou studnici životních příběhů, dovedli do jejího druhého století. Zatímco jsme tyto jedince a jejich rodiny zkoumali, vštípili jsme si i cenné lekce o sobě a o tom, jak máme vést svůj život (a pořád v tom pokračujeme). V této knize se s vámi chceme podělit o tyto lekce a o neocenitelný dar, který účastníci studie poskytují světu. Nesouhlasili koneckonců s účastí ve studii kvůli výzkumníkům, jakými jsme my dva. Udělali to v zájmu všech lidí. Jejich život tvoří tlukoucí srdce této knihy.

Během svojí výzkumné kariéry jsme už poskytli stovky přednášek o poznatcích, o které se s vámi podělíme v následujících kapitolách. Vše, k čemu jsme dospěli, jsme uspořádali v naší neziskové Nadaci pro výzkum lidského života (Lifespan Research Foundation), která se snaží moudrost celoživotního vývoje přenášet z akademických časopisů do nástrojů, jejichž pomocí mohou lidé zlepšit svůj život. Lidé nám často po přednáškách a seminářích říkají, že pociťují značnou úlevu, když slyší, co jsme se naučili, protože z těchto lekcí jasně vyplývá, že dobrý život není vždycky nedosažitelný. Nečeká ve vzdálené budoucnosti, po dosažení vysněného kariérního úspěchu. Nikde není řečeno, že se dostaví, až získáte ohromné množství peněz. Dobrý život je přímo před vámi, někdy na dosah ruky. A začíná právě teď.

2

PROČ JSOU DŮLEŽITÉ MEZILIDSKÉ VZTAHY?

„Nejlepší myšlenky jsou často ukryté v temných zákoutích. Jsou přímo před námi, skryté prostému zraku.“

Richard Farson a Ralph Keyes

Dotazník harvardské studie, šestý den z osmi, rok 2003

Zamyslete se nad tím, jak se cítíte, když někoho milujete nebo víte, že někdo miluje vás. Jak v těle pociťujete vřelost a útěchu. Nyní se zamyslete nad podobným, ovšem odlišným pocitem spojení, který máte, když vám váš blízký přítel pomůže překonat těžké období. Nebo nad rozjařeností, která vás zaplaví, když někdo, koho si vážíte, řekne, že je na vás hrdý. Uvažujte o tom, jaké to je, když váš něco rozpláče. Nebo když se smějete s kolegou a nabije vás to energií. Přemýšlejte o fyzické bolesti, kterou pociťujete, když ztratíte milovaného člověka. Nebo o chvilkovém potěšení, které zažíváte, když zamáváte na poštovní doručovatelku.

Table of Contents

CO ČINÍ ŽIVOT DOBRÝM?

PROČ JSOU DŮLEŽITÉ MEZILIDSKÉ VZTAHY?