Největší

záhady zločinu

NEJVĚTŠÍ ZÁHADY ZLOČINU

Jaroslav V. Mareš

Copyright © Jaroslav V. Mareš, 2023

Photos © ABS ČR, Archiv hl. m. Prahy, Kriminalistický sborník, Městský úřad Černošice, Miroslav Ivanov: Noc hnědých stínů, Muzeum Policie ČR, MZA v Brně, NA ČR, NARA College Park, slapynadvltavou.cz, SOA v Praze, SOA v Hradci Králové, SOA v Plzni, SOA v Třeboni, SOkA Šumperk, ÚVN, Vlastivědné muzeum v Šumperku, Vydavatelství ministerstva financí, Zemský archiv v Opavě (digitální archiv), archiv Emila Hrušky, archiv rodiny Dekastello, archiv Skautského institutu, archiv Tomáše Bednaříka, archiv autora, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9517-6

Obsah

Návrat ke kořenům

Studna – záhada objasněna

Fémové vraždy – nezvaná tradice

Neodhalené oběti vraždícího mystika

Kanibalové z Třebíče: Nikomu nebylo nic divné

Nečekaná smrt sériového vraha

Korunní svědek ke smrti Jana Masaryka

Případ prostříleného vozu

Jedenáct zavražděných v domě hrůzy

Třídní boj na záhumenku

Kdo zavraždil Anežku Hrůzovou

Nejslavnější brněnský mord

Zkáza domu Svojsíkových

Poděkování

POUŽITÉ ZDROJE

Návrat ke kořenům

Bylo to v roce 2017 a mě napadlo, že je škoda obrovského množství nevyužitých informací a detailů k příběhům, které natáčím pro pořad Josefa Klímy. Při střihu osmiminutové reportáže zůstávaly stranou stovky stran spisů se zajímavými podrobnostmi. Napadlo mě probádat tyto příběhy do detailu, nevynechávat žádné zajímavosti a zpracovat je do knihy.

Tak vznikla moje prvotina Největší záhady kriminalistiky. Ze všech šesti mých dosavadních knih se setkala s nejlepším čtenářským přijetím. A není to jen tím, že kniha je v prodeji ze všech nejdéle. No a protože se mi za tu dobu nashromáždily další nedořešené případy, přišlo mi jako dobrý nápad se k záhadám kriminalistiky vrátit.

Toto je tedy jakési volné pokračování. Ale jsem o šest let dál. A tak si dovolím jednu úpravu. Zatímco ve zcela první knize jsem zůstával u vyhodnocení dostupných informací a nalezení nejpravděpodobnější varianty, v některých příbězích se mi i podařilo dostat se o trochu dál, něco nového vypátrat, něco odhalit. Dokladem toho je i první kapitola této knihy.

A tak jsem se pokusil v rámci svých možností na něco přijít. Jak daleko jsem se posunul, to si netroufám ohodnotit. Řekl bych, že v různých případech různě. Říká se, že sedmička je šťastné číslo, a tak doufám, že tato kniha nebude pro čtenáře ztraceným časem. Stejně tak jako nepovažuji za ztracený čas ten, který jsem věnoval nejen jejímu psaní, ale i zuřivému přemýšlení o tom, jak to, sakra, mohlo být.

Studna – záhada objasněna

Nestává se často, a vlastně se stalo poprvé, že se mi po letech podařilo z větší části objasnit případ, kde už téměř nebyla naděje s ním pohnout. Případ Studna, zfilmovaný a mohutně zpropagovaný komunistickým seriálem 30 případů majora Zemana. Pracoval jsem na něm od roku 2014, a když jsem ho o čtyři roky později opouštěl kapitolou knihy Největší záhady kriminalistiky, byly na stole dvě rovnocenné verze: Vesnické psycho, zakončené rozšířenou sebevraždou, a brutální zločin Státní bezpečnosti.

Co se na místě přihodilo, to velmi stručně a věcně popisuje článek, který sepsal vyšetřovatel případu major Strouhal a publikoval jej v Kriminalistickém sborníku.

Popis v dobovém článku:

Dne 13. 2. 1968 kolem 4:00 hod. bylo oznámeno požárnímu sboru v R., že v obci V. hoří obytný domek čp. 96, ve kterém bydlel Stanislav J. se svou manželkou Marií a synem ing. Stanislavem J. Při výjezdu na místo požáru požárníci zjistili, že z rodiny J. se nikdo v okolí hořícího domku nezdržuje. Při hašení požáru a při předběžném ohledání místa, které prováděli příslušníci obv. odd. VB R., byly zjištěny stopy krve na krytu studny, příklop studny byl odkrytý a položený vedle studny. Později se zjistilo, že ve studni je mrtvola Stanislava J. Současně bylo oznámeno, že v obci Č. u plotu před domem M. S. byl nalezen sedící ing. Stanislav J., který byl těžce zraněný a vysílený, a že byl dopraven do nemocnice v Z. Po lokalizaci požáru byla v ložnici v I. patře shořelého domku nalezena značně ohořelá mrtvola ženy, ve které byla později zjištěna manželka Stanislava J. Marie. Na zahradě bylo pořezáním kmenů poškozeno 28 ovocných stromků a částečně poškozeny včelíny.

Stanislav starší nebyl ani řidič Jana Masaryka, ani architekt, ale kreslič. Zdroj: evidence obyvatel, Městský úřad Černošice.

Stanislav Jelínek mladší vyšetřovatelům nejprve tvrdil, že když šel v noci pro vodu do studny, neznámý pachatel k němu přiskočil zezadu, pořezal ho na krku a na rukou a hodil do studny. Když se pokoušel ze studny vylézt, srazilo ho tělo jeho otce, který se následně v studni utopil. Stanislav mladší se dokázal zachránit, vylezl ze studny a zjistil, že rodinný dům hoří. Protože se bál, že pachatel je stále nablízku, z místa činu utekl. Pod tíhou důkazů, nalezených na místě, nakonec doznal, že iniciátorem celé akce a vrahem je otec, který se utopil ve studni.

Děsivý případ, zpopularizovaný propagandisticky zatíženým a přesto filmařsky dokonale zpracovaným hororem, začal žít vlastním životem. Právě v seriálu zazněla poprvé zmínka, že Stanislav Jelínek starší byl řidičem Jana Masaryka. Ta potom nesmazatelně pronikla do povědomí o skutečném případu. Po sametové revoluci se využití seriálu komunistickými ideology začalo obracet proti jejich původnímu úmyslu: Za tragickým případem mnoho lidí najednou vidělo ohavný zločin Státní bezpečnosti, která vyvražděním rodiny přinutila Stanislava mladšího, vystudovaného jaderného chemika, k práci v Sovětském svazu. Případ prý majoru Strouhalovi odebrala Státní bezpečnost a zabránila tak jeho objasnění. Konspirační legendu, jak jsem zjistil až nyní, mohutně přiživoval sám Stanislav mladší.

První bádání

V roce 2014 se mi přihlásila příbuzná rodiny a tvrdila, že skutečným vrahem je Stanislav mladší. Svou hypotézu podpořila vzpomínkou, podle které Stanislav tehdy jedenáctileté Marii naznačoval, že se blíží neštěstí, a o svůj život se prý bála i Jelínkova maminka – Marie Jelínková. Do případu jsem se pustil a nejzávažnějším zjištěním byl důkaz, že případ se neodehrál tak, jak byl uzavřen – kriminalisté si nevšimli, že studna je tak úzká, že se v ní v zápase o život nemohou poprat dva lidé. Je dokonce tak úzká, že padající tělo otce by srazilo Stanislava mladšího do vody a ten neměl žádnou možnost dostat se přes otce na hladinu.

Tuto část Jelínkovy výpovědi jednoznačně vyvrátila nejen počítačová analýza, ale i dva vyšetřovací pokusy – jeden na suchu ve skružích a druhý v drátěné konstrukci v bazénu. Pokud byl Stanislav mladší ve studni, musel do ní padat jako druhý. Jinak ale v případu zůstalo mnoho nejasností a stále byly na stole dvě varianty.

Argumenty pro variantu neštěstí v rodině:

– Stanislav starší trpěl duševní poruchou, pro kterou nebyl přijat na vojnu

– i u Stanislava mladšího konstatoval psychiatr anomální osobnostní rysy

– dlouhodobě nepřátelské vztahy a gradující šarvátky se sousedy

– několik hodin před neštěstím se byl Stanislav starší radit se svým advokátem kvůli trestnímu řízení pro podezření ze spáchání trestného činu těžké újmy na zdraví

– dochovaná svědectví z vysoké školy, kterou Stanislav mladší vystudoval, jež nepotvrdila jeho výjimečné schopnosti

– průběh kariéry Stanislava mladšího, který přestal pracovat jako jaderný vědec a byl v dalších letech hospitalizován v psychiatrické léčebně

– fakt, že rodina po revoluci nikdy neusilovala o vyšetření svého případu, o nápravu, o potrestání viníků a odškodnění

Argumenty pro variantu zločin StB:

– svědectví hasiče, který prý na místě vyšetřování nalezl deník, po kterém pátrala StB

– svědectví nového majitele domu, po kterém chtěla StB, aby při opravě vyhořelého domu proséval popel

– svědectví dokumentaristy, který se pokoušel v 90. letech získat svědectví Stanislava mladšího a který se prý bál, že lidé, kteří ublížili jeho rodičům, mohou ublížit i rodině, kterou založil

– svědectví sousedů, kteří před domem před činem spatřili podivné černé auto

– korespondence Stanislava Jelínka, ve které opakovaně hovořil o útlaku a šikaně ze strany StB na jeho rodičích

– tvrzení Stanislava Jelínka o tom, že hospitalizace v psychiatrické léčebně byly jen šikanou jeho osoby

– tvrzení dokumentaristy i dalších svědků, že případ kriminalistům odebrala StB

– ztracený vyšetřovací spis

– ztracené pitevní protokoly, které se standardně archivují od počátku 20. století

– pohřeb manželů Jelínkových do neoznačeného hrobu

Případ jsem v roce 2018 opouštěl na mrtvém bodě. Ani jedna z obou variant výrazně nepřevažovala nad druhou, ani jednu nešlo vyloučit. Skončil jsem v podstatě pouze zjištěním, že případ se odehrál jinak, že děsivý zápas o život ve studni se neuskutečnil. Jediné, co mi zbývalo jako naděje k objasnění, byl deník majora Strouhala, hlavního vyšetřovatele případu. Jenže jeho dcera odmítla nechat kohokoliv do něj nahlédnout.

Nově objevený dozorový spis. Zdroj: SOA v Praze.

Zvrat v bádání

Co se muselo stát, abychom jednu z těchto verzí mohli s klidem odložit jako zcela vyvrácenou? Napadlo mě, že pokud se nedochoval vyšetřovací spis kriminalistů či Státní bezpečnosti, mohl se dochovat spis dozorujícího úřadu, tehdy prokurátora. No a zároveň mé výzkumy upoutaly pozornost psychiatričky Dagmar Novákové. Na vlastní oči jsem se přesvědčil o tom, že psychiatr není pouze stanovovač diagnóz a předepisovač léků, které tlumí onemocnění, protože vyléčení psychických onemocnění dosud není v silách medicíny.

Ve Státním oblastním archivu v Praze je uložen fond Krajská prokuratura Praha. Jde o fond dosud nezpracovaný, takže archiváři nemají přesnou představu, co v listinách je. V nezpracovaném archivu se provádějí pouze placené rešerše. Na otázku, zda to bude stát za pokus, mi odpověděli mí diváci, protože jsem vyhlásil crowdfunding. Potřebné peníze se sešly, stejně tak jsem se přesvědčil o tom, že i po víc než padesáti letech je případ v povědomí a je zájem o jeho vyšetření. Rešerše byla úspěšná a dozorový spis prokurátora se našel. Oproti spisu vyšetřovacímu s veškerými výpověďmi, dokumentací z místa činu, výsledky expertiz a tak dále obsahuje z větší části procesní dokumenty, především opakující se rozhodnutí o prodloužení lhůty k vyšetření. Naštěstí v něm jsou i kopie výpovědí Stanislava mladšího, jak se v průběhu vyšetřování vyvíjely.

První jasný závěr, který můžeme učinit už z procesních dokumentů, je, že Státní bezpečnost nejen že případ kriminalistům neodebrala, ale ani do vyšetřování nezasahovala. Pod závěrečným usnesením o zastavení trestního stíhání je podepsán major Strouhal. Případ tedy došetřil.

Pod definitivním odložením případu je podepsán vyšetřovatel kriminálky major Strouhal. Zdroj: SOA v Praze.

Jak se vyvíjely spory

Stanislav Jelínek vypovídal poprvé necelý týden po tragédii. Vyslechnut byl v Ústřední vojenské nemocnici, kde se léčil z utrpěných zranění. Na začátku své výpovědi podrobně popsal celý spor mezi Jelínkovými na jedné straně a Košanovými a Ungrovými na straně druhé.

Výpověď přeživšího:

Na předestřenou otázku, proč vznikly mezi naší rodinou a sousedy ve Vonoklasech jisté spory a nesrovnalosti, uvádím, že tyto spory začaly v roce 1949, kdy se jako soused do vedlejšího domku nastěhoval pan Ungr a naproti nám pan Košan.

Spory a nepřátelství začalo tím, že tehdy mě nejmladší chlapec Košanů Přemysl při hře zranil do pravého oka. Kvůli tomu bylo pak jisté řízení. Pan Ungr se tehdy hlásil nám jako svědek, že může dosvědčit, jak to s tím zraněním vlastně bylo. Když se to Košan dověděl, pohrozil Ungrovi, jestliže půjde svědčit, že na něho oznámí, že má bez povolení zbraň, že ho s ní viděl někde v lese střílet. Jak vím z dřívějšího vyprávění mojí matky, tak potom Ungr za matkou přišel a sdělil jí, že z těchto uvedených důvodů svědčit nepůjde.

Nato pak se i on na nás rozhněval, přestal on a jeho rodina s námi mluvit. Dalším takovým momentem, který zhoršil ještě tuto situaci, byla skutečnost, že někdy v roce 1952 nebo 1953 vyhrožoval Ungr při hádce manželce svého bratra, kteří u něho bydleli nahoře v domku, zastřelením. Švagrová Ungra tehdy musela utéci. Moje matka tuto věc hlásila VB. Zda byl tento případ tehdy VB vyšetřován, nevím, ale Ungr se to zřejmě dověděl, že to matka hlásila, a od té doby byly rozpory velmi vyhroceny. Pak ze strany Ungra docházelo k tomu, že nás napadal nadávkami a výhrůžkami každou chvíli, když jsme šli kolem jejich domu. Dokonce v jednom případě, někdy v roce 1953, nám vidlemi probodl psovi hlavu.

Jak s Ungrovými, tak i s Košanovými jsme nemluvili a k uklidnění došlo v roce 1954 až 1957, kdy byla matka v MNV Vonoklasy jako členka. V této době však, mohlo to být v roce 1956 nebo 1957, matka viděla Košana, že si vozí z lesa domů na stavbu kradené dřevo. Tehdy to matka rovněž oznámila VB a ti pak Košana přistihli při krádeži a platil nějakou pokutu. Při další krádeži dřeva jsem v roce 1960 oznámil Košana Veřejné bezpečnosti já sám.

Až dosud vylíčené spory a nesrovnalosti mezi námi a oběma rodinami, tj. Ungrovými a Košanovými, nebyly řešeny soudně, nanejvýš na MNV nebo ONV.

První soudní spor jsme měli s rodinou Košanovou a to pro následující událost. Dne 4. 12. 1962 jsem kolem 18.00 hod. šel s otcem ze zaměstnání domů. Když jsme vešli do ulice, kde bydlíme, šel proti nám Košan a jeho tchán Sirotek starší. Když došli oba proti nám, nechal mě Košan projít, ale protijdoucího otce udeřil pěstí do prsou. Otec vykřikl. Já v té době byl od otce ve vzdálenosti asi 5 metrů, otočil jsem se čelem k nim, přičemž pan Košan ke mně běžel a napřahoval na mě ruku. Já ve snaze se bránit případnému úderu jsem zvedl hůl, a protože ani potom Košan neustal, udeřil jsem ho holí do hlavy, až jsem tuto přerazil. Pak jsme šli s otcem domů, když jsme však byli u nás ve vratech, přiběhl rozčílený Košan s příslušníky své rodiny a dostávali se dovnitř zahrady. Tomu jsme se ubránili, zejména když proti nim vystoupil pes, kterého jsem zavolal. Podařilo se nám zavřít vrata a došli jsme dovnitř bytu. Krátce nato se Košan dostal na naši zahradu, kde nám rozbil domovní dveře. V daném případě nebyl trestně stíhán jenom Košan, nýbrž i já. Košan v tomto případě byl odsouzen na 5 měsíců OS (odnětí svobody, pozn. aut.) na jeden rok podmíněně a já na 7 měsíců na jeden rok podmíněně. K odsouzení došlo v únoru 1963. Nato pak ještě mezi námi v tomto případě bylo civilněprávní řízení o náhradu škody. Tento spor byl uzavřen smírem, Košan platil 250 Kčs a já 100 Kčs. Na Košanovi musela být částka vymáhána exekučně v březnu 1967.

Další případ, který je v trestním řízení, je případ ze dne 7. 11. 1967, kdy rovněž kolem 18:00 hod. jsme se vraceli s otcem z Prahy ze zaměstnání a rovněž v naší ulici jsme byli napadeni. Já jsem byl napaden a udeřen do hlavy jako první Ungrem a vzápětí nato Přemyslem Košanem. Byl jsem zraněn a v bezvědomí dopraven do nemocnice na Zbraslavi. V dalším, a to vím již jen z doslechu, Košan s Ungrem napadli mého otce a ten je pobodal nožem, přičemž sám byl také údajně pořezán na pravé ruce. V tomto případě jsme byli zraněni celkem 4, tj. já, otec, Ungr a Košan. V případě bylo vzneseno obvinění a je trestně stíhán Josef Ungr pro ublížení na zdraví a můj otec pro těžké ublížení na zdraví.

Začalo to tedy při dětské hře a pokračovalo tím, že na sebe sousedé práskali vše, co šlo použít. Za pozornost stojí, že přestože Jelínek pochopitelně líčí potyčky jako útoky, při kterých se Jelínkovi bránili, za potyčku z roku 1962 dostal o něco vyšší trest než protivník. Občanská komise to evidentně jako jednostranné napadení nevyhodnotila.

Nevyhnutelná cesta k tragédii

Počátek tragédie je třeba hledat v potyčce poslední. Po ní byl Josef Ungr obviněn z ublížení na zdraví a Jelínek starší z těžkého ublížení na zdraví. Rozdíl je ve způsobeném následku. Ale je tu ještě jeden rozdíl, který se podle všeho stal klíčovým a který mohl spustit vražedné šílení. Stanislav mladší potvrdil, že před roztržkou koupil pro svého otce a pro sebe na obranu dva stejné nože. Stanislav starší nůž onoho listopadového večera použil. No a protože si ho opatřil předem, šlo o použití plánovité. Za to hrozil podstatně přísnější trest. Stanislav starší tedy hned ze dvou důvodů čelil hrozbě mnohem vyššího trestu.

Evidentně to vnímal jako další nespravedlnost. Osudové soukolí se naplno rozběhlo 6. února 1968. Ten den byl písemně vyrozuměn o zahájení trestního stíhání. Zároveň ho vyšetřovatel vyrozuměl, že panují pochybnosti o jeho příčetnosti a že výslechu budou přítomni psychiatři. V sobotu 10. února byl na úterý 13. února k výslechu skutečně předvolán. Den před výslechem navštívili oba Jelínkové obhájce. Ten Stanislavu staršímu nepochybně vysvětlil situaci, ve které se nachází, a že mu hrozí podstatně vyšší trest. Stanislav Jelínek starší se nechal slyšet, že by k výslechu nejraději nešel. Výslech se skutečně nekonal. V noci na 13. února totiž došlo k tragédii.

Je tu ještě jedna zajímavá okolnost: Schůzka u obhájce se posunula a protáhla a Jelínkovým ujel autobus do Vonoklas. Tak si vzali taxi. To vysvětluje ono tajemné černé auto, které zmiňovali svědci a které posloužilo jako argument pro verzi zločinu StB. K tragédii došlo 12. února kolem 23:00. Stanislav ji v její první verzi vylíčil docela podrobně.

Výpověď přeživšího:

Když matka zašla do ložnice, tak jsem slyšel, že otec jde po schodech nahoru, přišel do mého pokoje, přinesl mi šálek čaje a říkal mně, abych šel matce na ráno připravit vodu do konve a do kýble. Jakmile mně toto otec řekl, šli jsme oba dolů do komory. Otec mně podal ze záchodu malou plechovou prázdnou konev. Já jsem ji vzal a šel jsem do předsíně pod balkonem.

Až do předsíně šel otec za mnou. V předsíni jsem se nezdržoval a šel jsem ven, neboť otec mně říkal, že on vezme v předsíni kýbl na vodu. Kýbl z umělé hmoty stojí vždy v předsíni. Po vyjití z předsíně jsem šel přímo ke studni, postavil jsem se u studně na dřevěnou rohož, která tam byla položena na té straně studně směrem k nejbližšímu úlu. Konec jsem nesl v levé ruce a při příchodu ke studni jsem ji postavil na rohož po svém levém boku. Levou rukou jsem se přidržel konstrukce rumpálu, pravou rukou jsem odkryl na studni plechový příklop a do studně jsem pravou rukou pustil vědro se závažím /okov/. Při tom jsem byl čelem do ulice, a jak jsem se tak rozhlédl, viděl jsem, že naproti u Košanů v podkrovní světnici se ještě svítilo.

Když jsem poznal, že ve vědru je již nabraná voda, začal jsem rumpálem vodu vytahovat. Točil jsem pravou rukou. Vytáhl jsem okov kousek pod okraj příklopu, přestal jsem točit klikou, kliku jsem přidržel pravou rukou a levou rukou jsem uchopil držadlo okovu, pak jsem kliku pustil a přidržuje se pravou rukou sloupků rumpálu, levou rukou jsem vyzvedl kýbl na úroveň krytu studně a pak jsem kýbl odtáhl mimo otvor na kryt studně, kde jsem ho postavil po levé straně.

Nato jsem se chtěl otočit vlevo a vzít konev a přelít do ní vodu z okovu. To jsem však již neudělal a najednou mě někdo zezadu chytil za hlavu a tlakem mě držel za temeno hlavy, že jsem nemohl hlavou pohnout ani doleva, ani doprava. Současně přitom jsem ucítil, jako když mně někdo rozpáleným drátem přejede pod krkem. Klesl jsem na kolena, takže jsem kolenama klečel na okraji krytu studně. Levou rukou jsem se zachytil za prázdnou konev, snad jsem se s ní chtěl bránit, ale vtom jsem pocítil, že jsem někým říznut do levé ruky na vnitřním předloktí. Cítil jsem toto říznutí několikrát. V této době jsem také něco vykřikl, ale nevím, co to bylo. Konec jsem levou rukou pustil ale současně v této době, jak jsem u studně klečel, mě někdo zezadu strčil do zadku, takže jsem se převážil a po hlavě jsem padal do studně. Že jsem do studně padal hlavou napřed, to vím zcela jistě. Jak jsem však dopadl a jak jsem se ve studni hrabal, to přesně popsat nemohu, pamatuji se, že když jsem vyplaval hlavou na hladinu vody, že jsem byl hlavou nahoře.

Stanislav Jelínek dále vypověděl, že se ze studny pokoušel vylézt. Když překonal spodní nezaskruženou část studny a byl asi u druhé skruže odspodu, ucítil úder a byl sražen zpět do vody. Poznal, že šlo o tělo jeho otce, které už ve vodě nenahmatal, šlo okamžitě ke dnu. Dnes tedy víme, že tato část výpovědi je vymyšlená. Vyšetřovatelé si ale všimli zcela jiné nesrovnalosti.

Druhá verze – vraždící otec

Kriminalisté totiž přišli na to, že vědro, se kterým ho prý otec poslal ke studni pro vodu, stálo po celou dobu požáru na chodbě v domě – pod ním nebyly nalezeny, na rozdíl od okolí, žádné zplodiny. Vůbec nic také nenaznačovalo, že by na zahradě či v domě byl někdo třetí. Stanislav Jelínek byl proto 28. února vyslechnut znovu. Svou výpověď tehdy změnil.

Výpověď přeživšího:

Matka se obrátila a odešla do své ložnice, která sousedí s mým pokojem. Chvíli jsem byl nad stolem, položil jsem si hlavu a přemýšlel jsem nad celou situací, ve které jsme se ocitli, a to jak nad otcem, tak i nad sebou. To mohlo trvat asi tak 20 až 25 min. Mezitím jsem zaslechl zezdola kroky, což nepochybně šel otec po schodech vedoucích k ložnici a pokoji. Poněvadž jsem nevyšel mu vstříc a nešel jsem hned shánět jej, jak mě matka prosila, činím si výčitky, že jsem mohl celé tragédii zabránit.

Otec, jak šel po schodech nahoru, nešel ke mně do pokoje, nýbrž do ložnice. To mě poněkud uklidnilo, že si otec jde lehnout. Ovšem mohly uplynout tak 3 minuty, uslyšel jsem žalostné zaúpění matky, myslel jsem si, že je jí špatně, tak jsem hned běžel do ložnice. Otevřel jsem dveře a vešel dovnitř. V ložnici se nesvítilo, ale světlem z okna bylo vidět siluetu. Na posteli matky byla odhozená peřina, kterou se přikrývala. Matka byla otočená obráceně, než normálně lehává, to je hlavou ležela ke dveřím na balkón. Otec byl nad ní shýbnutý a buď nožem, nebo dlátem ji píchl buď do krku, nebo do srdce. Když jsem otevřel dveře, okamžitě se otočil a stál vzpřímeně u pelesti k balkonovým dveřím. Nedbal jsem toho, jestli otec půjde také na mne, vrhl jsem se k matce a líbal jsem jí ruce. Matka již ale nemluvila, bylo slyšet, jak chroptí, a proud krve se valil přes peřinu položenou na posteli a přes pelest. V tom okamžiku mně bylo jedno, zda mne otec také píchne nebo ne. Poněvadž jsem v tom spatřoval konec smyslu mého života. Otec mě však zvedl a řekl mně: „Pojď, já tě tady taky nenechám, odejdeme všichni, já již mám té nespravedlnosti dost a tebe tady nenechám.“ Nemohu říci, že by nebyl při smyslech, neboť z jeho vět vyplývá, že uvažoval logicky. Jednal však mimořádně stroze, chladnokrevně, tak jak jsem si toho nikdy u něho nevšiml, neboť byl vždy zbabělý.

(…)

Když jsem přišel ke studni, klekl jsem si na rohož, o které jsem dříve uváděl, že jsem na ní stál. Otec stál za mnou a já jsem byl opřen rukama o kryt studny. Otec mě nejprve řízl pod krkem a pak ještě na ruce, za kterou mě držel. Ruku jsem měl zkroucenou za záda. Pamatuji se velmi přesně, že jsem do otvoru studny byl nakloněn tak, že jsem byl hlavou až téměř do samého otvoru. Říznutí nebylo bolestivé, ani na krku, ani na ruce, alespoň jsem to nevnímal. Vzpomínám si jen, že mně otec za zadek pomohl, abych se převážil a prošel otvorem příklopu studně. Pokud moje paměť sahá, prohlašuji, že do studně jsem skutečně padal po hlavě. Když jsem spadl do studny do vody, v první chvíli jsem si hodně nabral vody, voda mně vnikla do nosu i do úst, ale poněvadž jsem nepadal jako šipka, ale v nějakém kozelci, vzpomínám si, že mně nedalo mnoho práce zvednout hlavu nad vodu, nadýchl jsem se a vím bezpečně, že jsem volal: „Tatínku, prosím tě, já se nemohu utopit.“

(…)

Když jsem takto dosáhl úrovně asi poloviny skruží ve studni, všiml jsem si, že otvor nad studní je otevřen, a v něm jsem spatřil siluetu otce. Přestal jsem šplhat v domnění, že teď zřejmě přijde konec, který jsem tak nějak pudově očekával. Otec vlezl do studny nohama napřed. Když padal, vzpomínám si, že mě srazil sebou. Oba jsme spadli do vody. Když jsme se ocitli ve vodě, byli jsme k sobě čelem, jeden k druhému, protože já jsem pak padal po nohách. Otec, jak spadl do vody, měl ruce podél těla a neudělal ani nejmenší pohyb, aby se pokusil udržet nad vodou. Po pádu se ani z vody nevynořil. Já jsem po něm ještě do vody sáhl a vím, že jsem nahmatal jenom obrysy hlavy, ale hned, aniž jsem stačil uchopit za vlasy nebo za ucho, klesl otec níže.

Na této výpovědi je zajímavý rozpor s pitevním protokolem. Marie Jelínková nezemřela na následky bodných poranění, ale na následky úderů tupým předmětem do hlavy včetně obličeje, po kterých se udusila vdechovanou krví. Pamatoval si to Stanislav Jelínek špatně, nebo u vraždy matky vůbec nebyl, anebo líčil matčinu smrt schválně špatně? Pokud by na ní měl podíl, mohlo chybné líčení odvést pozornost vyšetřovatele pomocí domněnky: „Ten o tom nic neví.“

Z celého líčení událostí vychází jako jediný pachatel otec. Všimněme si, že v této verzi vůbec nedošlo k zápasu o život ve studni, stejně jako ve verzi předchozí.

Třetí verze – trochu jsem se na tom podílel

Další vyšetřování bylo zkomplikováno tím, že Stanislav se 14. března 1968 v Praze v hotelu pokusil o sebevraždu předávkováním uklidňujícími léky a byl převezen do psychiatrické léčebny v Bohnicích. Potřetí byl vyslechnut a upozorněn na to, že charakter řezných poranění neodpovídá tomu, že ho pořezal otec, a musel si je způsobit sám. Vznikla proto třetí verze tragické události.

Výpověď přeživšího:

Asi za 3 minuty potom, co vešel otec do ložnice, slyšel jsem vrzání postele, nebyl to zvuk neobvyklý, ale bylo to, jako by někdo uléhal nebo se obracel na posteli. V následujícím okamžiku pak bylo slyšet zaúpění matky. To bylo pro mne signálem, abych vyšel ze svého pokoje, otevřel jsem dveře a vstoupil jsem na podestu schodiště a v tom okamžiku jsem slyšel úder, jako by nějaký těžký předmět udeřil do desky stolu nebo do podlahy. To bylo v ložnici rodičů, to jsem sahal na kliku dveří do ložnice, otevřel jsem a spatřil jsem otce, jak stál zády k balkonovým dveřím ze strany od čela postele matky a právě byl skrčený – nakloněn k matce – a právě se vzpřímil a myslím, že buď nůž, nebo dláto držel v pravé ruce.

(…)

Já jsem mu ale řekl, že se bojím, že se neutopím. Otec sáhnul do kapsy a vyndal kapesní zavírací nůž. Já jsem mu jej chytil, nůž byl otevřený, chytil jsem jej pravou rukou za střenku, předklonil jsem se nad otvor do studny, který předtím otec odkryl, a chtěl jsem si propíchnout hrdlo. Neměl jsem k tomu dost odvahy, tak jsem se několikrát zranil špičkou nože na krku a nakonec jsem přejel nožem od levého ucha k pravému po krku. Pak jsem si klekl na kolena již těsně u otvoru, vyhrnul jsem si levý rukáv u blůzy i košile a třikrát jsem se řízl přes levou ruku. Pak jsem chvatně vlezl hlavou do otvoru v příklopu studně a teď nevím, zda mi otec trochu pomohl anebo jsem se převážil do studně sám, myslím, že sám, a padl jsem do studně.

(…)

Myslel jsem si, že se otec oběsil, proto jsem začal šplhat ze studně nahoru, a to způsobem, který jsem viděl u otce. Otec dříve zásadně lezl do studně bez žebříku. Jinak všechno souhlasí tak, jak jsem dříve vypověděl, jakož i to, že otec potom skočil do studny za mnou, čímž mě srazil a spadli jsme oba do vody, octli jsme se ve vodě čelem proti sobě. Otec mi řekl: „Ty ještě žiješ? Nezůstávej tady bez nás, nesmíš tady zůstat sám.“ Vzpomínám si, že mě chytil oběma rukama kolem krku, a jak se tak na mě pověsil, tak jsme se oba potopili. Vzpomínám si velmi jasně, že to byl hrozný okamžik, že jsem se dusil a kolenem jsem otce odstrčil od sebe, svoji pravou rukou jsem chytil jeho obě ruce, kterýma mě držel kolem krku, vyvlékl jsem z jeho objetí hlavu, opřel jsem se nohou levou o protějšek stěny studny, po narovnání jsem dostal hlavu nad hladinu, vysmrkal jsem vodu a zalovil jsem pravou rukou pod vodu po otci. Toho se mi na první záběr nepodařilo zachytit.

(…)

Když se mi podařilo zachránit život, strašně jsem se za toto svoje jednání, míním tím pokus o sebevraždu, styděl, a poněvadž jsem tak jednal ze solidarity k otci, uvedl jsem jako původního pachatele mého zranění otce, což neodpovídá pravdě.

Stanislav Jelínek tedy připouští, že se pořezal sám. Všimněme si důležité věci: Teprve až nyní, ve třetí verzi, se v příběhu objevuje děsivá rvačka ve vodě o život se šíleným otcem. Víme už, že rvačka je vymyšlená, a teď víme i proč. Jakmile kriminalisté vyvrátili „otec se mě pokusil zabít“ při pořezání nad studnou, objevilo se „otec se mě pokusil zabít“, tentokrát ve vodě.

Pokud na chvilku legendu přijmeme: Všimněme si, že nejprve se otec pokouší usmrtit syna, ten se brání, a jakmile se ubrání, pokouší se syn svého vraha zachránit. A to jsme pominuli fakt, že Stanislav mladší je částečně ochrnutý po obrně a v souboji s otcem neměl moc šancí.

Kdyby vyšetřovatele tehdy trkla nemožnost zápasu dvou lidí ve studni o průměru 80 centimetrů a nezpochybnitelný fakt, že pokud byl Stanislav Jelínek ve studni, musel do ní padat až jako druhý. Dalším nesmyslem je zdůvodnění, proč házel pořezání na svého otce. Pokud se Stanislav mladší při výslechu 28. styděl za pokus o sebevraždu tak strašlivě, jak to, že se o ni o dva týdny později pokusil znovu? A ze spisu navíc vyplývá, že se o ni pokusil dokonce dvakrát. Stanislav Jelínek se za pokus o sebevraždu nestyděl. Pouze se urputně snažil hodit veškerou vinu na svého otce.

V této souvislosti jsem si vzpomněl na výpověď Jaroslava Skopového. Je vzdáleným příbuzným a v roce 2014 mi tvrdil, že Stanislava mladšího našli v Černošicích mokrého pouze od pasu dolů. Byl Stanislav mladší vůbec ve studni?

Je třeba říct, že vyšetřovatelé Stanislavu Jelínkovi nevěřili. Teprve při vyšetřovacím pokusu je přesvědčil například o tom, že mohl poničit stromky. Vyšetřovalo se i to, zda byl Stanislav mladší ve studni. Vyšetřovatel nakonec usoudil, že ano.

Citace z dozorového spisu:

Že svědek ing. Jelínek byl kritickou noc ve studni a že z ní vylezl tím popsaným způsobem, o tom svědčí nález jeho domácích bačkor ve vodě ve studni. To je ve shodě s tím, kdy uvádí ve své výpovědi, že si bačkory ve studni vyzul, aby se mu lépe lezlo ven. Dále pak je to skutečnost, že ve studni na stěnách byly nalezeny vlasy jak Stanislava Jelínka staršího, tak i vlasy ing. Jelínka. Na stěnách cementových skruží byly nalezeny krevní šmouhy, ze kterých biologická expertiza zjistila, že jde o krev lidskou krevní skupiny 0, která byla zjištěna u ing. Stanislava Jelínka, zatímco Stanislav Jelínek st. měl krevní skupinu A. Konečně pak na stěnách studny, a sice tam, kde byla zvětralá skála jílovité struktury, byly nalezeny otisky podrážek bačkor a manšestrového saka ing. Stanislava Jelínka.

Ve spisu je ale i tak několik nevysvětlených nesrovnalostí. Jelínek například líčí, že si ve vodě sundal bačkory, aby se mu lépe lezlo ven. S tím ale nesouhlasí poznatek, že se na stěnách studny v místech, kde byla skála zvětralá, našly otisky podrážek bačkor. Jenže Jelínek si bačkory sundal už ve vodě. Rozepřenému mezi stěnami studny by se mu sundávaly špatně. Tento rozpor by mohla vysvětlit hypotéza, že Jelínek při vylézání nejméně jednou spadnul a bačkory si sundal před druhým pokusem. Jenže sražen otcem nebyl a při vylézání žádný pád nezmiňuje.

Nezmiňuje ani skutečnost, že na studni byl poklop, který měl v sobě otvor menší, než je obvod studny. Každý, kdo se někdy při vylézání pokusil překonat podobnou překážku, ví, že překonat hranu nad hlavou není nic jednoduchého. Ostatně při vyšetřovacím pokusu, kdy se jeden z hasičů pokoušel vylézt ze studny Jelínkem popsaným způsobem, si poklop ze studny odstranili.

No a k tomu všemu je třeba zmínit, že bačkory nalezené ve studni mají, aspoň dle fotografie, shodnou velikost s bačkorami, které nosil Stanislav starší. Proč se kriminalisté nezeptali, zda měli otec i syn stejnou velikost bot? Jak si vysvětlit fakt, že přestože Stanislav starší na sobě měl daleko závažnější řezná poranění, v okolí studny se našly krevní stopy pouze Jelínka mladšího? Vyšetřovatel se toto v odůvodnění zastavení případu pokouší vysvětlit tím, že když se Jelínek starší pořezal, stál nad studnou a ruce měl blízko těla, takže krev stékala na něj.

A navíc: Oba nože se našly. Jeden u studny, druhý ve studni. Byla provedena analýza otisků prstů na obou nožích? V sedmnáctistránkovém usnesení o ukončení trestního stíhání nic takového není.

Bačkory obou Stanislavů. Velikost je stejná. Zdroj: repro Kriminalistický sborník.

Studna tak, jak byla nalezena. Na skružích je otvor o straně 50 cm. Zdroj: repro Kriminalistický sborník.

Vyšetřovací pokus, při kterém hasič ověřoval možnost ze studny vylézt. Poklop si odstranili. Zdroj: repro Kriminalistický sborník.

Za vdovou a pomoc z nečekané strany

Vybaven mnoha pochybnostmi o důkladnosti vyšetřovatelů zkouším předem marný krok. Vdova po Stanislavu mladším je dosud naživu a podařilo se mi získat její adresu. Nepochodil jsem už u jejich syna, ale co když se stane zázrak? Jakmile se ale paní Jelínková dozvídá důvod mé návštěvy, okamžitě bouchá dveřmi a z jejich druhé strany křičí, že na mě okamžitě volá policii. Vysvětlit na druhou stranu dveří, že přijít za někým a zdvořile se zeptat, zda si s ním mohu o něčem promluvit, není trestný čin, o to se ani nepokouším. Byl jsem mnohokrát při podobných příležitostech poslán do háje. Nikdy to ale nebylo tak zlostně.

Když už jsem chtěl případ se všemi pochybnostmi odložit, ozvala se mi Dagmar Nováková, psychiatrička, kterou moje pátrání zaujalo. Nejenže se podívala na materiály, které jsem dal dohromady, ale udělala si i vlastní rešerši. No a tak se rovněž přesvědčuji o tom, že psychiatr je svým způsobem vyšetřovatel nemocných duší, který zkoumá, jakým způsobem tito nemocní přemýšlejí, jakou motivaci mají pro své jednání, jak vnímají své okolí. Právě tento pohled mi umožnil mnohé správně pochopit. Dostal jsem se totiž do pasti normálnosti, protože jsem se pokoušel v rolích účastníků případu orientovat logicky. Dagmar Nováková má ovšem zkušenosti s myšlenkovými pochody duševně nemocných, což se ukázalo být rozhodující.

Vyhodnocení psychiatričky:

Jako první mě zaujal vysoký plot kolem zahrady. Tak vysoký plot musel mít důvod a je známkou obranného jednání. Oni se chtěli chránit. Ale proti komu? Když jsem si potom dala dohromady všechny dostupné informace, začalo se to vše skládat dohromady, jako by to byli mí pacienti. Jejich strach byl patologický. Evidentně to byl strach z něčeho nehmatatelného, který je pohltil a oni začali jednat a myslet patologickým způsobem. A nebyl to strach ze Státní bezpečnosti, jak se často tvrdí. Proti Státní bezpečnosti nedávalo smysl stavět plot. Ta by vstoupila dveřmi.

Dochovala se svědectví hovořící o tom, že Jelínkovi své sousedy alespoň ze začátku provokovali. Například vzájemným oslovováním se tituly na veřejnosti. Víme, že dcera jedněch sousedů se také pokoušela vystudovat, ale nebyla na školu přijata. Stanislav Jelínek mladší bylo první dítě z vesnice, které se dostalo na vysokou školu, a Jelínkovi evidentně nevynechali jedinou příležitost, kdy tento fakt mohli svým sousedům připomenout.

Jelínkovi byli neustále připraveni se proti domnělému nebezpečí bránit. Problém takto nemocných lidí je v tom, že v okamžiku, kdy se začnou bránit, tuto domnělou obranu přeženou.

Byli Jelínkovi duševně nemocní? Otec určitě ano. V roce 1934 narukoval na vojnu, ze které byl superarbitrován. Nejprve dostal rok dovolenou a po roce ho lékaři definitivně z vojny propustili. Jako důvod pro neschopnost výkonu služby uvedli diagnózu 82 ve stupni C, což byly „nevyléčené a nevyléčitelné duševní choroby“.

Stanislav starší byl v dubnu 1934 z vojny propuštěn na roční dovolenou a po roce zcela propuštěn. Diagnóza S-I-1:82 (nevyléčené a nevyléčitelné duševní choroby) se za rok zhoršila ze stupně B na C. Zdroj: VHA Praha.

U Stanislava Jelínka mladšího se dochoval výsledek zkoumání psychiatra, ocitovaný v článku v Kriminalistickém sborníku.

Citace z dobového článku:

Ze znaleckého posudku psychiatrů vyplynulo, že ing. J. je osobnost anomální, až psychopatická, s přehnanou touhou po sebeuplatnění, s rysy hysterickými a dyshymními a druhotně vzniklými vztahovačnými a kverulantními postoji.

Co z těchto definic vyčíst? I v tomto mi Dagmar Nováková pomohla.

Vyhodnocení psychiatričky:

V případě Stanislava staršího šlo o závažnou duševní poruchu. Tehdejší klasifikace to pojmenovávala jako nevyléčené a nevyléčitelné duševní choroby. Tehdy nebylo možné duševní choroby nejen vyléčit, ale ve většině případů ani zaléčit. My dnes umíme alespoň to druhé. No a duševní porucha byla vždy důvodem pro nepřijetí do vojenské služby.

Hlavní dominantní jev duševní nemoci je porucha myšlení, velmi často to je život v bludu. Blud je nevývratné přesvědčení. Pokud se něco takového pokusíte nemocnému vysvětlit, on to nepřijme a maximálně vás do toho bludu také zahrne. Stanislav Jelínek starší mohl mít blud, že ho někdo sleduje, kdo mu chce ublížit, že ho ohrožuje. Proto také evidentně stavěl tak vysoký plot.

U Stanislava Jelínka mladšího máme k dispozici popis jeho osobnosti. V tomto případě šlo o člověka s patologickou psychikou. Psychopat je člověk se změněnou osobností, která funguje jinak než normálně. Stanislav Jelínek zkrátka nespadl do společenské normy. Jelínkova ctižádostivost byla evidentně produktem výchovy rodičů, kteří z něj chtěli vychovat vzdělaného člověka. Dále je v popisu opět vztahovačnost a paranoidita. Opět se vracíme k pocitu ohrožení.

Vysoký plot kolem zahrady. Zdroj: repro amatérský filmový záznam hasičů.

Bohužel nedokážeme říct, jakým způsobem se dědí duševní poruchy. Nejzávažnější poruchou je dnes schizofrenie. Víme, že v rodinách, kde se objevila schizofrenie, se znovu vyskytuje častěji než jinde. Nějaká predispozice tam být musí. Jako dítě schizofrenických rodičů zdědíte silnější vlohu pro výskyt této poruchy. Závisí na okolnostech, zda se toto onemocnění projeví. Zda u vás zafunguje spouštěcí mechanismus.

Tak tedy do sebe uzavřená rodina s psychicky nemocným otcem a stejně disponovaným synem, která žije v bludu o neustálém ohrožení a vzájemně se v tomto bludu utvrzuje. Neznáme sice posouzení duševního stavu Marie Jelínkové, ale pokud si Marie Adamová při svých cestách za Jelínkovými s výslužkou ze zabijačky ve vratech všimla, že Marie Jelínková má pod zástěrou sekyrku, evidentně se bála rovněž. Pokud by se bála svého muže a syna, dalo by se očekávat, že se pokusí osvobodit. Samozřejmě, domácí poměry mohly být tak děsivé, že ji strach paralyzoval a na útěk nenašla odvahu. Je tak pravděpodobné, že i Marie Jelínková propadla bludu svého muže a syna.

K neštěstí došlo večer po poradě s advokátem. Dá se tedy očekávat, že právě u něj se dozvěděli, že Jelínek je stíhán pro závažnější trestný čin než Košan, navíc spáchaný po předchozí přípravě – zakoupení nože. Neštěstí spustil vystupňovaný strach v kombinaci s domnělým pocitem nespravedlnosti. Jenže kdo byl iniciátor a kdo nástroj? Anebo byli otec a synové spolupachatelé?

Vyhodnocení psychiatričky:

V Jelínkových výpovědích je několik pasáží, ze kterých je patrné, že si nevymýšlel, že takovou situaci musel prožít. Například několikrát ve výpovědích opakoval, že mu byla ve studni velká zima. To je prožitek. Kdyby to neprožil, tak to nebude tak zdůrazňovat. Nepovažoval by to za důležité.

Další zajímavá pasáž je v popisu otcova jednání. Popisuje svého otce jako zbabělého, který se ale ten večer odhodlal k činu. Při tom působil strnulým dojmem a jednal jako automat. Přesně takto v takových situacích lidé jednají. Není příliš pravděpodobné, že by Stanislav mladší znal tento projev duševní poruchy.

Z těchto pasáží vyplývá, že Jelínek mladší mluví částečně pravdu a ve studni byl. O tom, že „nebudeme v tomhle světě žít“, pravděpodobněji rozhodnul otec. Jenže v kontrastu s tím je Stanislav mladší poslední, kdo je naživu. Do studny skáče jako druhý a je to on, kdo usmrtil svého otce, když ho srazil do vody a utopil.

Pokud hovoří pravdu v tom, že matku zavraždil otec, stále je Jelínek mladší spoluviník celého děje a vrah svého otce. Svého provinění si musel být vědom a potvrzuje to skutečnost, že se ve své druhé a třetí výpovědi snažil svalit co největší díl viny právě na svého otce.

Vraťme se ještě ke svědectví Marie Adamové Vrbové z poslední návštěvy. Nedlouho před neštěstím prý teta chtěla po své neteři, ať přivolá maminku, že jinak se stane neštěstí.

Marie Adamová Vrbová má ale ještě silnější podezření. Tvrdí, že strýc svou ženu miloval a že vraždy a zapálení domu plánoval Stanislav mladší. Dokonce mu prý jednou s přípravou nevědomky pomohla.

Výpověď příbuzné:

Seděly jsme se sestřenicí na mezi kousek od kapličky a blížil se Slávek s dvoukolákem. Dojel ke stohu slámy a vyzval nás, ať mu pomůžeme naložit pár balíků. Neměli zvířata a slámu nepotřebovali. Tak jsem mu asi se třemi balíky pomohla. Když jsem se ho zeptala, na co je potřebuje, odpověděl mi, ať neotravuju a ať si přijdu pro bandasku, jinak o ni přijdeme, protože tetu už nikdy neuvidím.

Dopisy nemocného

Ve svých pozdějších, řekněme bilančních, dopisech, které jsem odbornici rovněž předložil, se následně snaží svalovat vinu na Státní bezpečnost. Dopisy se jen hemží poznámkami: „Veškeré city ze mě vymlátila Státní bezpečnost,“ nebo: „Nedám se zahnat až na hranici smyslů jako můj nebožtík táta.“ Stejně tak v korespondenci zdůrazňuje svou obrovskou důležitost pro jaderný výzkum v Sovětském svazu a tvrdí, že by mu stačilo jediné slovo u nadřízeného a KGB by se Státní bezpečností „zatočila“.

Jenže Jelínkova Státní bezpečnost jsou ve skutečnosti příbuzní u kriminálky. Dokresluje to ještě jedna zmínka ve vyprávění Marie Adamové Vrbové. Její starší bratr prý pracoval u policie a jednou se doma zmínil, že „Slávek je blbej, neví, zda mu to projde, protože už je to napsané podruhé jinak“. Stanislav mladší skutečně změnil výpověď dvakrát. Příbuzný byl informovaný dobře a musel být informovaný z kriminálky. Ne ze Státní bezpečnosti.

Jak to bylo s onou legendou o Státní bezpečnosti, která ho vraždou rodičů přinutila k práci pro Moskvu? Pokud byl Stanislav Jelínek špičkovým vědcem, dal by se u něj v průběhu života, tak jako u jiných, očekávat kariérní postup. Namísto toho pracoval v Sovětském svazu jen několik měsíců a poté nějaký čas v armádním zařízení v Těchoníně. Svou kariéru završil jako knihovník ve výzkumném ústavu v pražské Krči. Moje pochyby psychiatrička potvrdila.

Vyhodnocení psychiatričky:

Stanislav mladší byl určitě anomální osobnost a z jeho pozdější korespondence jasně vyplývá ona už zmíněná vztahovačnost a kverulantství. Duševní porucha má navíc tu vlastnost, že v průběhu života člověka postihuje čím dál tím více a člověk jde inteligenčně dolů. To by vysvětlovalo počátek Jelínkovy kariéry, a tedy studia na vysoké škole, i pozdější kariérní propad.

Dopisy, které jste mi ukázal, skutečně nejsou dopisy vysokoškoláka. Stanislav mladší ve svých dopisech hodně přeskakuje, není schopen udržet souvislosti. Bylo velmi složité sledovat, o čem vlastně píše. My psychiatři tomuto slovnímu projevu říkáme slovní salát.