Kam jede tohle nástupiště

Příběhy z londýnských

vlaků a nádraží

Iva Pekárková

Kam jede tohle nástupiště

Příběhy z londýnských vlaků a nádraží

Ikar

Text © Iva Pekárková, 2023

Cover Illustration © Shutterstock / Vector pro, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5294-9

Obsah

- Jak to zařídit, aby vám neujel vlak

- „Oni mě přijali!“

- Jak se pozná zelenáč

- Dejte šanci Stevovi a ztracený mobil

- Zapomnětlivá Sue

- Rogerovy mrtvé duše

- Samozvaní šéfové

- Proč jsi mě nezabil, ty hajzle?

- Jak se K. nestal hrdinou

- Jak je důležité mluvit slovansky

- Kolik jazyků umíš, tolikrát jsi opicí

- Málo černý Varlata

- Když na kolejích tancujou žížaly

- Stěžovat si na něj v práci (Jak to chodí v Rumunsku)

- Ztráty a nálezy (Zapomínači)

- Potíže s učením a rajský plyn

- Slavnostní večeře pro Hvězdné pracovníky

- Duch nádraží, Jim Já-Tu-Taky-Dělám a Donalde, přičapni

- „Tvoje manželka už brzo umře“ a jiné radosti

- V našich rovných, přímých, tajných, svobodných volbách musíte volit YES

- STÁVKA!!!!

- Kam jede tohle nástupiště?

- Poděkování

- O autorce

Metropolím, které miluju

Jak to zařídit, aby vám neujel vlak

To takhle stojí K. na peróně jistého nádraží nadzemní dráhy, vlak v 8:12 směrem do centra zrovna se zafuněním zavírá dveře, když mladá žena na podpatcích a ve střízlivém kostýmku proletí turniketem, udělá: „Uáááá!“, vrhne dlouhý teskný pohled za vlakem a rázuje si to ke K. dlouhými vzteklými kroky.

„Jak to, že mi ten vlak ujel?“ pustí se do něho. „Jak to, že ujel?“

„No… zmeškala jste ho,“ řekne K. omluvně. „Tenhle vlak odjíždí v 8:12…“

„A další jede až za čtvrt hodiny!“ zavyje dívka. „Zase celou cestu do kanceláře poběžím, a stejně přijdu pozdě na mítink! Víte, co to znamená pro mladou právničku v mém postavení? Máme důležité jednání a všichni na mě budou čekat! Všichni!“ vykřikla, a kdyby pohled mohl ublížit, už by se K. svíjel na zemi v křečích a za rohem houkala sanitka.

„To je mi líto,“ řekl K. Ve snaze ukázat, jak rád by jí pomohl, vyhledal v telefonu další spojení. Věděl ale, že je to na nic. Jiné vlaky tu nejezdily a autobusem by jí cesta trvala několikrát déle.

Tohle se stalo v pondělí. V úterý se scéna opakovala. Vlak v 8:12 zabrzdil u perónu, K. vletěl do posledního vagónu s pytlem a pickerem, proběhl celým vlakem, v poklusu posbíral odhozené noviny, pytlíky od snídaní a koulející se plechovky od drinků a vyběhl z prvního vagónu zrovna v okamžiku, kdy se mladá právnička s batůžkem prodrala turniketem, dveře vlaku se se zafuněním zavřely, právnička udělala: „Uáááá!“ a spustila litanii výčitek. Na hlavu nejbližšího zaměstnance nadzemních drah, což byl – jak jinak – K.

Ve čtvrtek už věděl, že se jmenuje Melanie, že loni dostudovala a má velké štěstí – velké štěstí! –, že může pracovat v téhle zavedené firmě, její kariéru to postrčí dopředu o celé roky! A ona přišla, celá uřícená, o dvě minuty pozdě na mítink! Ne jednou – už třikrát. V pondělí, v úterý i ve středu. A jestli se nestane zázrak, doběhne pozdě i dnes.

V pátek si Melanie přivedla přítele. Byl to takový udělaný pořízek, ne moc vysoký, ale o to svalnatější. Od pohledu působil jako takový ten typ, co se vyhrabe z postele ráno v jedenáct, posnídá osm vajec na slanině, pak se odebere do fitka a tam celý den pumpuje železo a pije energeťák, možná s přestávkou na vydatný oběd, dokud se v osm večer neodebere domů a neobjedná si dovoz dvou čínských večeří a jedné pizzy. Vypadal jako člověk, kterému to moc rychle nemyslí, ale o to svižněji mu fungují pěsti. Je své přítelkyni zcela oddaný a ochotný okamžitě vyřešit každý její trabl. Tak, jak to nejlíp dovede.

Takhle nějak na K. zapůsobil Melaniin udělaný přítel. Pravda, měl sedm vteřin na to, aby si o něm něco pomyslel, ale v okamžicích, kdy se ocitneme v blízkosti smrti či aspoň „život měnícího zranění“ (jak se tu v Anglii říká), se naše smysly vybičují k nevídaným výkonům. Nemluvě o tom, že přítel se pohyboval způsobem, který naznačuje převahu síly nad intelektem, a jak zatínal pěsti, přelévaly se mu pod tričkem svaly jako vlny na moři. Pořádně rozbouřeném. K. myslel, že má namále.

Nechci tady K. pomlouvat, ale myslím, že se neumí prát. Sice by to jako Nigerijec nikdy nepřiznal, ale za dvacet let našeho spolužití řešil všechny konflikty smířlivou cestou. Spoléhá na svou vyřídilku, a když to nepomůže, na rychlé nohy. Kdysi, když ještě bydlel v Praze, trénoval s pár krajany sprinty v parku. Jeden nebo dva jiní využívali svých rychlých nohou k útěku před policajty, kteří je přistihli při něčem nekalém. K. nic protizákonného nedělal, prchal jedině před skinheady a podobnými elementy. Často mi radostně vykládal, kolikrát ho rychlé nohy zachránily před nakládačkou anebo možná i před něčím horším. Jednou, to když jsme bydleli na předměstí Prahy, dorazil domů celý promrzlý a vyválený v bahně, ale rozjásaný, a nadšeně mi povídá: „Honili mě čtyry skini. Ale já utek!“

V případě Melaniina přítele se útěkem zachránit nedokázal. Přivinul k sobě pytel s odpadky, jako by to byl bronzový štít, v pravici sevřel picker a připravil se na nejhorší. Ještě stačil vrhnout prosebný pohled po kameře nad jejich hlavami, i když věděl, že ta ho nezachrání. Osm obrazovek napojených na osm kamer, které hlídaly nádraží a údajně zvyšovaly jeho bezpečnost, osaměle blikalo v prázdném velínu, nikdo je nesledoval. Na nádraží žádnou ochranku neměli a kamerové záznamy mohly posloužit nanejvýš jako důkaz o dokonaném trestném činu. Pokud teď Melaniin přítel rozbije K. hubu, kamery to sice zaznamenají a časem ho možná i usvědčí, ale K.-ovy zuby už nezachrání. Zhluboka se nadechl.

Sedm vteřin nato, co Melanie proběhla turniketem, dveře vlaku se se zafuněním zavřely a Melanie udělala: „Uáááá!“, dokodrcal se její přítel kymácivým klusem až ke K. Vážně až k němu. Úplně natěsno. Zabrzdil asi tak dva centimetry od K.-ova nosu – byli stejně vysocí – a býčím hlasem mu zařval do ksichtu: „JAK TO, ŽE MOJÍ PŘÍTELKYNI POKAŽDÝ UJEDE VLAK?“

„No… prostě ho zmešká,“ vykoktal K. a odkašlal si. Výřečnost ho v tom okamžiku přešla. Taky se trochu začal dusit přítelovým parfémem – byla to jedna z těch značek, co „činí muže neodolatelným“ –, kterého si na sebe nalil nejmíň decku. Nejspíš to potřeboval.

„Je mi fakt moc líto, že ten vlak zmešká,“ drmolil K. „Už se to stalo několikrát. Tenhle týden vlastně pokaždý.“

„Jo. To mi říkala. Vždycky když dorazí na nádraží, zavřou se dveře a vlak odjede. To není dobrý, tohleto. To vážně není dobrý. Vlak v – moment – v kolik?“

„V 8:12,“ řekl K. nápomocně.

„Vlak v 8:12 je ten nejlepší. Dorazí do kanclu akorát včas a ještě si cestou stihne koupit kafe. Ale když musí čekat na ten v – v kolik že jede další?“

„V 8:27,“ špitl K.

„… v 8:27, musí celou cestu do kanclu běžet, přijde tam udýchaná, zpocená, rozcuchaná, a navíc ještě pozdě. To není dobrý, tohleto.“

Melaniin přítel o krůček couvl, zdvihl si před oči pravičku zaťatou v pěst – klouby měl velké jako kaštany – a láskyplně si ji prohlížel, jako by obdivoval svou věrnou bouchačku.

K. se rozhlédl, kdo všechno to vidí, ale nástupiště bylo skoro prázdné. Vždyť další vlak měl přijet až za 14 minut.

„Jak to, že jí ten vlak v… v kolik?“

„V 8:12.“

„… v 8:12 vždycky ujede?“

„No, prostě ho zmešká,“ opakoval K. „Je mi to fakt líto.“

Díval se na přítelovu pěst a doufal, že pokud ho s ní Melaniin přítel bude chtít praštit, všimne si toho včas. Musí se přece nejdřív rozpřáhnout, aby petarda líp sedla.

A pak ho osvítil spásný nápad.

Přelétl pohledem k Melanie, která vyčkávala pět kroků od nich a zdála se být v rozpacích.

„No a co kdybyste,“ vypravil ze sebe, „co kdybyste zkusila ráno chodit o minutu nebo o dvě dřív?“ Pak zamumlal, že musí něco honem honem zařídit na protilehlém nástupišti, utekl do podchodu a počkal, až přijede Melaniin vlak.

Potom měl týden odpolední směny, takže právničku Melanie, co má nakročeno ke slibné kariéře, ani jejího šamstra neviděl.

Následující pondělí měl zase ranní. Když vlak v 8:12 zastavil u perónu, nastoupil posledními dveřmi, v poklusu posbíral odhozené noviny, pytlíky od snídaně a koulející se plechovky od drinků.

A když proběhl všech osm vagónů a vyskočil předními dveřmi, uviděl Melanie, jak nastupuje.

„Díky!“ volala na něj. „Fungovalo to.“

Co přesně fungovalo, se dozvěděl až v úterý. To se totiž na stanoviště dostavil i Mark, jeho nový kolega z domu na půl cesty. K. ho tak trochu zaučoval a v úklidu vlaků se střídali. Vlak v 8:12 padl na Marka, a tak měl K. šanci pozorovat, jak právnička Melanie volným krokem prochází turniketem v okamžiku, kdy se vlak blíží k nádraží, zapátrá očima po K., usmívá se od ucha k uchu a z dálky volá: „Ještě jednou dík! Vážně to funguje.“

„To jsem rád. Ale CO funguje?“

„Poradil jste mi přece, ať chodím na vlak o pár minut dřív. Řídím se vaší radou a funguje to. Vlak mi celý týden neujel.“

Celá záležitost se vysvětlila o pár měsíců později. Melanie přišla včas, aby chytla vlak v 8:12, ale tentokrát měl vlak zpoždění. Nejdřív tři minuty, pak šest a potom osm. Nakonec se z repráků ozval rozpačitý hlas Aishi, že vlak v 8:12 byl zrušen z důvodu nedostatku personálu. A že se moc, moc, strašně moc omlouvá cestujícím.

„Jak jako – nedostatek personálu?“ pronesla Melanie bojovně směrem ke K. „Co to má znamenat?“

„No… prostě někdo nepřišel do práce. Nejspíš řidič.“

„Jak jako – nepřišel? Co se s ním stalo? Je nemocný? Šel k doktorovi? Proč nepřišel?“

„No… možná mu ujel vlak,“ řekl K. a trošičku, docela nenápadně, se ušklíbl.

„Tak musí chodit o pár minut dřív!“ rozčílila se Melanie. „Jinak mu vlak pokaždý ujede. Úplně vždycky!“

Chvilku bylo ticho a potom Melanie dodala: „Víte, já jsem na spektru. Na spektru, no. Vysoce funkční, ale mám diagnózu. Každé vybočení z normálu mě rozhodí. Nedělá mi to dobře – znáte to? Dnes zase přijdu pozdě, celá splavená. Ale nebude to má vina, ne, ne, ne. Já nezmeškala vlak, zmeškal ho řidič, řidič, ne já!“

Nervózně rázovala po nástupišti. „Víte, mám nakročeno ke zdárné kariéře,“ pokračovala. „Už nechodím pozdě. Nebo ne vlastní vinou. A vděčím za to vám! Poradil jste mi fakt moc dobře. Kdybyste něco potřeboval, třeba pomoct s rozvodem nebo kdyby vás zatkli, tak se obraťte na mě. Ráda pomůžu.“ Podala mu vizitku. Melaniino jméno na ní nebylo, zatím se ve firmě neuchytila.

A tak se záhada s Melanie vyřešila. Nachází se na autistickém spektru. Není hloupá, to vůbec ne. Ale aby se zorientovala ve světě, potřebuje k tomu přesné instrukce. Stačilo, aby jí K. poradil, že má chodit dřív. Ona se řídila jeho radou a vlak jí už nikdy neujel. Teda pokud i sám mašinfíra nezmeškal vlak.

Takových setkání – a ještě podivnějších – K. za nějakých patnáct let u dráhy zažil dost a dost. Ze začátku jsem si myslela, že uklízet vlaky a nádraží musí být hnusná šedivá nuda.

K.-ovy příhody to vyvracejí.

„Oni mě přijali!“

K.-ovy první džoby v Londýně nebyly nic moc. Moje ostatně taky ne. K. jednou najali, aby ve vesnici nějakých 30 mil od Londýna vyložil z náklaďáku jakési bedny. Slíbili mu za tu práci 50 liber – bez srážek a daní, prostě dlaňovku – a K. s tím byl zcela srozuměný. Najali na tu práci ještě jednoho chlapíka, Andyho, čistokrevného Angličana, který se s mnohým sténáním a preventivními stížnostmi na rozesraná záda nechal dovézt na místo, ale jakmile spatřil, co všechno je pod plachtou (tříapůltunový náklaďák byl naložený až po střechu), prohlásil: „Na to se můžu vysrat!“ a zmizel.

Jak se dostal domů z vesničky kdesi v Buckinghamshire, to K. netušil. Neměl ostatně čas si o Andyho dělat starosti. Musel sám a bez pomoci vyložit celý náklaďák a bedny odvléct do sklepa historické hospody, kam vedly příkré kamenné schody ze 16. století, zatímco nad ním řidič a majitel náklaďáčku poněkud rozpačitě postával, nadával na Andyho a povzbuzoval K.: „Jo, je toho fůra, ale ty to zvládneš, viď že jo?“ I když odvedl dvakrát tolik práce, než bylo dohodnuto, a zběh Andy svou mzdu (jistě vyšší než ta K.-ova) pochopitelně nedostal, nenabídl K., že mu dá víc. Věnoval mu slíbených 50 liber a za neustálého spílání se s ním vydal na zpáteční cestu.

„Vyložil jsem celej náklaďák,“ poznamenal K. konverzačně. „Byla to práce pro dva lidi. Měl bych dostat i Andyho plat.“

Ale tím šéfa ještě víc rozčílil, šéf šlápl na plyn, nechal se slyšet, že mu ta práce trvala mnohem dýl, mnohem dýl, než předpokládal, a že už má všeho dost a ať jdou všichni k šípku, a za stálého nadávání odvezl K. na nejbližší nádraží, odkud ať laskavě odjede domů sám. (Jízdenka stála 18 liber.) Řekl, že je hluboce zklamaný, hluboce zklamaný z chování některých lidí, nejspíš s tímhle byznysem brzo sekne a půjde na podporu, hned bude mít víc peněz, už nikdy nebude nikam nic dovážet, nikdy, na to můžeš vzít jed. Ale pokud si K. přeje, může pro něj dělat každý den. Načerno, za 40 babek na ruku.

Potom K. sehnal další džob. Měl za úkol – vždycky od pěti do sedmi večer – uklidit ve škole. Posbírat binec, který kolem sebe žáci v Anglii trousí už od raného věku, vytřít na chodbách a v učebnách, přesvědčit se, že toalety jsou čisté. Škola byla rozlehlá, a tak si mohl přibrat na pomoc kamaráda. Oba dostanou dvacku denně. K. ten džob nabídl devatenáctiletému budižkničemovi Darrenovi, synovi naší tehdejší paní bytné. Darren byl typický anglický NEET (Not in Employment, Education or Training – není zaměstnaný, nevzdělává se ani se ničím neučí). Darren každý den několikrát klepal na dveře našeho pokoje a prosil o pět liber na autobus, aby mohl jet na mejdan, aby si mohl koupit pivo, pizzu nebo žvejkačky. Když mu ale K. nabídl šanci vydělat si každý den dvacku, Darren se urazil: „To nemůžu, vole. Uklízet? To nejde. Co kdyby mě viděli kámoši? To bych se nadosmrti znemožnil, vole. Uklízet, vole? Ses zbláznil?“

A dál chodil do našeho pokoje žebrat o pětilibrovku.

Dvacet liber denně nezaplatilo ani naše skrovné bydlení. Darrenova máma každý měsíc zvyšovala nájem v přesvědčení, že už bychom se měli uchytit a o něco víc vydělávat. Dvacet liber denně už za náš pokoj nezaplatilo. Využila jsem šance si přivydělat a ve vesnici u Cambridge jsem vlastnoručně přeházela lopatou 22 tun zeminy (vyklopily ji na dvorku dva náklaďáky, každý 11 tun), odvezla ji v kolečku na záhonky a pečlivě naaranžovala. Za třídenní makačku na landscaping jsem obdržela třikrát 65 liber – stejný denní plat jako kvalifikovaní zedníci, malíři a dekoratéři, kteří vyspravili, omítli a vymalovali bývalý chlívek, který teď bude sloužit jako penzion. Byla jsem na sebe hrdá.

Zatímco K. pracoval jako pomocná síla v mezinárodním hotelu, každý den se vracel domů přejedený a nadšeně mi vykládal, jak úžasné tam bylo pohoštění (stoly se jen prohýbaly pod kuřecím upraveným na všemožné způsoby, jemně krájeným hovězím a mořskými plody všeho druhu – škoda, že všechno musejí zkonzumovat hned na místě, nesmějí si domů odnést ani kostičku, to by byl vyhazov natotata, já si našla práci jako prodavačka v obchodě, kde se doplňoval inkoust do náplní pro tiskárny. (Majitel byl moc spokojený s tím, jak zkušeně odměřuju inkoust do injekční stříkačky a jak pěkně ho píchám do houbičky, kterou má v sobě každá náplň. Vážně se mi vyplatilo vzdělání v mikrobiologii, pochvaloval si. Ale platil mi samozřejmě nejnižší legální hodinovou mzdu.)

Tenhle džob jsem, mimochodem, našla díky fenoménu, kterému jsme si zvykli říkat „nigerijská spojka“. Tyhle národní spojky, to je síťoví imigrantů z té které země, kteří si, i když se neznají, automaticky tak trochu důvěřují a jsou ochotní si pomáhat (případně se nechat vykořisťovat), když jsou krajani. Takových krajanských spojek najdete v Londýně spoustu, vytváří je snad každý národ, jehož příslušníků je tady dostatek. Čím víc krajanů, tím víc spojek a tím účinnějších. Existuje nesmírně mocná polská spojka, jamajská spojka, brazilská spojka, čínská spojka, jihoafrická spojka. O většině z nich ani netušíme, že existují, jsou založené na jazyku. Česko-slovenská nebo spíš slovensko-česká spojka taky existuje (čerstvě přijedších Slováků je tu víc), ta je ale dost slabá v porovnání třeba s tou všezahrnující polskou. Poláci si tu založili nejen vlastní obchody, hospody a restaurace, kadeřnictví a salony krásy, ale i polské školy, polské právnické firmy, polská zdravotní střediska, polské realitní kanceláře, zkrátka podniky, ve kterých Poláci poskytují služby všeho druhu jiným Polákům. Někteří Poláci jsou na Čechy velmi vlídní (v očích Angličanů jsme ostatně všichni Poláci, pokud pocházíme z východnější části Evropy), a tak my Češi můžeme do jisté míry využít i polskou spojku. K. a já jsme ale zůstali u té nigerijské. Bylo dost smutné sledovat, jak polský majitel stavební firmy, když s ním mluvím po telefonu, s nadšením nabídne práci mému manželovi, nevadí, že neumí polsky, ano, najme ho, nevadí, že nemá zkušenosti, všechno se brzičko naučí a oni zoufale potřebují pracovníky – ale jakmile uvidí, jakou má barvu, ukáže se, že teď momentálně nikoho nepřijímá, má zaměstnanců dost a dost.

Stalo se nám to několikrát.

Nigerijská spojka byla skvělá, když jste narychlo potřebovali džob, jakkoli mizerný, a fungovala i pro bělochy, pokud měli zájem. Problém byl ale v tom, že většina Nigerijců, kteří tu žili legálně a založili si vlastní podnik, automaticky předpokládala, že lidé, kteří se u nich ucházejí o práci, nemají vyřešený imigrační status, musejí pracovat načerno, a nebudou si tudíž stěžovat na úřadech, pokud se jim něco nebude líbit. K. sice vypadal jako poměrně čerstvý přijedší z Nigérie, ale byl v Británii legálně a hodlal využít svého pracovního povolení, řádně platit daně a mít své jistoty. V tom nigerijská spojka moc nepomohla.

A pak měl najednou pracovní pohovor. Na netu našel inzerát, že jistá londýnská dopravní společnost hledá „pečovatele o vlaky“, a i když netušil, co taková péče o vlaky obnáší (ani já, ani K. jsme neznali nikoho, kdo by kdy pečoval o vlak), hned tam zavolal. Řekli mu, ať se druhý den dostaví do Budovy transportu v centru Londýna.

K. v noci skoro nespal. Ještě ve tři ráno skučel, že jsme to kvádro, ve kterém v šestnácti maturoval a které s ním připutovalo z Afriky do Česka, neměli vyhazovat. No fajn, už mu bylo malé a škrtilo ho v ramenou a mělo krátké rukávy a celé bylo otřepané a mělo tu nejodpornější tmavohnědou barvu, jakou si umíte představit, a ten flek od kečupu se nepovedlo vyprat, ale on teď nemá co na sebe. A co si o něm asi náborář pomyslí, když na pohovor nepřijde v kvádru? Vyhodí ho hned ode dveří.

Nakonec si vzal černé džíny, parádní černou mikinu s nápisem HARLEM, kterou jsem mu přivezla z Ameriky, obul si solidní pracovní pohorky s ocelovou špičkou, a protože se podíval do zrcadla a usoudil, že vypadá jako kříženec funebráka s gangsterem (to jsem mu nevyvracela), doplnil celou vizáž reflexní vestou. Svůj okamžitý úspěch připisoval právě vestě: náborář se na něj jednou podíval, řekl, že to vypadá, jako by u nich už pracoval, na nic se ho neptal, a jakmile mu K. ukázal český pas, hned mu dal papíry k vyplnění. „Kdy můžete nastoupit?“ zeptal se. „Šlo by to zítra?“

K. se vrátil domů celý rozjásaný. „Vůbec nevadí, že jsem tak černej,“ radoval se, „vůbec jim to nevadí.“ Ze šesti darkies (tmavochů), kteří se o tu práci ucházeli, přijali čtyři, a ze tří oyinbo (bělochů) jen jednoho. (Byl to jako na potvoru zrovna Steve. O Stevovi ještě bude řeč. Ale všechno má svůj čas.)

A tak se K. stal pečovatelem o vlaky u londýnských drah. Jmenovaly se First Capital Connect, jejich vagóny byly nastříkané poněkud hiphopovou kombinací půlnočně modré a růžovofialové a právě takovou teď měl K. na mikině, na erárním batůžku i na baseballové čepičce, ve které vypadal jako blbec a moc dobře to věděl, no ale co s tím, že ano. (Byla to taková ta čepička, ve které každý chlap vypadá buďto jako gangster, anebo jako idiot, a K. nemá gangsterské ani oči, ani pohyby, ani výrazivo, ani manýry.)

Vyfasoval další tři páry bot s ocelovou špičkou (které byly tak nechutně těžké, že se v nich každému motaly nohy a po osmihodinové směně sotva dolezl domů, ale museli v nich chodit všichni, aby jim to nerozdrtilo prsty, kdyby na ně spadla traverza) a prošel školením, na jehož konci obdržel takzvaný yard certificate, který ho opravňoval ke vstupu do kolejiště, ale jen v případě, že vážně není zbytí. A tak se před ním otevřel fungl nový svět, jaký do té doby nepoznal ani on, ani žádný z jeho příbuzných: svět jistoty, zajištěného zaměstnání, ve kterém se pravidla nemění každý den či každou hodinu a ze kterého ho nemůžou bezdůvodně vyhodit, zejména pokud se stane členem odborů. A tím se stal. Bez mrknutí oka jim platil členské příspěvky ve výši 7,20 liber měsíčně. Doslova pookřál.

Vzpomněla jsem si na svou babičku: ta se před nějakými devadesáti lety, ve svých dvaceti, seznámila s dědečkem mašinfírou a hned se do něj zamilovala, protože měl stálé zaměstnání „pod penzí“, jak tomu říkávali, a on i jeho manželka měli budoucnost zajištěnou.

Nikdy mě nenapadlo, že takový osud potká i mého exotického skoromanžela. S překvapením jsem zjistila, že K. po celé roky vykonával nejrůznější víceméně nádenické práce (byl řidič domorodého taxíku, čínský kuchař, barová holka pro všechno, kelner, stěhovák, automechanik, závozník, skladník, kopáč a tak dál) jen proto, že mu nic jiného nezbývalo. Teď po zajištěném zaměstnání skočil a chce v něm vydržet až do důchodu. Je mu fuk, že pracuje jako pouhý uklízeč vlaků, je mezi drážními zaměstnanci ten nejnižší z nejnižších. (A to kdysi maturoval se samými jedničkami.) Nezajímá ho, co si o něm kdo myslí, není snob. Je šťastný, že má stálou práci. A tak jsem šťastná s ním.

Table of Contents

Jak to zařídit, aby vám neujel vlak

„Oni mě přijali!“