Petra Poncarová

LIBŮSTKY A NEŘESTI

© Petra Poncarová, 2023

ISBN 978-80-242-8888-8

Obsah

Libůstky a neřesti

Bohům se mezi lidmi nedaří

Celebrita

Cetky z pouti

Den, kdy zmizeli ptáci

Dort pro Lucii

Duchovní bytost

Nejlepší sousedé

Kryštofova vize

Lásky podle horoskopu

Mučíšek

Nejlepší den v životě

Opékač makrel

Svědomí

Tanečnice

Libůstky a neřesti

Tady u nás ubíhá den vždycky pomalu.

Od ranního svítání, kdy se za napolo zřícenými hradními zdmi objeví první paprsky slunce, přes ospalé poledne, doprovázené mrtvolným tichem, až po tajemný soumrak s vůní borového lesa, který obklopuje náš skromný hrádek. Je to tu pořád stejné, den za dnem… Někdy mi připadá, že jsem se už dávno stal součástí těch mechem obrostlých věží.

Jsem kastelánem hradu Albrecht, co mi sahá paměť. Kdysi dávno byl můj život jiný, hektický a plný spěchu. Pak přišel rozpad rodiny a já zatoužil po změně. Povedlo se mi to dokonale. Dnes už moc lidí nevidím, protože příliš návštěvníků do mého azylu nezabloudí. Můj hrad totiž stojí mimo známé turistické trasy. A to je dobře. Dvakrát týdně jedu nakoupit jídlo do blízké vesnice. Jinak jen čekám. Na ty, co zatouží pocítit dotek dávné historie.

To duševní zklidnění, kterým jsem díky svému poustevnickému životu prošel, mi dává možnost teprve teď pořádně vychutnat i sporadickou lidskou společnost. Lidský rod vnímám úplně jinak, než když jsem byl jeho bezprostřední součástí.

Z nadhledu…

Á… Právě teď se nějací jeho příslušníci blíží k hradní bráně… pomyslím si při pohledu ze zamřížovaného okénka.

To mají smůlu. Přijeli celých šedesát minut po zavírací hodině.

Ušklíbnu se, ale pak se při pohledu na návštěvníky překvapeně zarazím. Z nablýskaného opla vystupuje nesourodá dvojice. Atraktivní blondýnka kolem třicítky a muž tak o dvacet let starší. Má už prošedivělé skráně a taky unavený výraz v obličeji. Zvědavě čekám, co se bude dít dál. Na chvíli se oba zastaví, muž vrhne tázavý pohled na partnerku, ale pak rezignovaně odvrátí oči. Ze svého úkrytu vedle hradní brány zaslechnu pohrdavé: „Snad se nebojíš?“ Protože jsem taky muž, vím, že na tuhle výzvu lze odpovědět jen jediným způsobem. Akcí. Jako kdyby mužský návštěvník vnímal mé myšlenky, přistoupí k pobořené zdi a začne si ji prohlížet. Už sotva dýchám napětím.

Že by ti dva byli zloději?

Zdá se mi to směšné.

Můj hrádek není Křivoklát ani Hluboká, aby se tady dalo zcizit cokoliv, co by mělo nějakou cenu. Katovské meče v hladomorně? Nebo snad malé dělo na nádvoří a pár koulí kolem něj, o kterých vždycky bájím, že jsou tu ještě z doby obléhání hradu Švédy? Ve skutečnosti mi je odlil známý kovář, abych měl čím zatraktivnit chudou prohlídku.

Vtom muž konečně nachází místo, kde se dá poměrně pohodlně přelézt na nádvoří.

„Polez! Tudy!“ zavolá na ženu.

Aniž by čekal na její reakci, sám se začne po zdi, porostlé šlahouny ostružin, drápat vzhůru. Je celkem obratný. Netrvá proto dlouho a stojí na nádvoří. Za malý okamžik zahlédnu nahoře na zdi blonďatou hlavu.

Je to kurážná holka, to se jí musí nechat, pomyslím si, když zálibně sleduju její pozadí, jak se pomalu pozadu spouští na dlažbu. Na chvíli zapomínám na absurditu a nebezpečí celé situace. Ve skutečnosti bych měl něco dělat… Ale co?

Žena seskočí a zavrávorá. Muž ji okamžitě obratně zachytí do náručí. Galantní gesto je ale následováno nevrlým výkřikem: „Dávej pozor! Co kdyby sis tu zlomila nohu? Jak bych tě přes tu zeď tahal ven?“

Na hypotetickou otázku nedostane odpověď, protože blondýnka už pohledem zkoumá nádvoří.

Zachvěju se. Vzrušením. Tak výstavní kousek ženské jsem už dávno neviděl…

Má krásný zadeček i nohy. A její prsa vypadají, jako by patřila nějaké pornohvězdě. Chtěl bych si na ně sáhnout, abych vyzkoušel, jestli jsou natur nebo silikony. Ale ve skutečnosti si ani netroufám vystoupit z přítmí blízké věže. Navzdory vší logice se rozhoduju svou přítomnost prozatím utajit.

Ne snad proto, že bych se bál. V přímém střetu s tím chlapíkem bych myslím obstál docela dobře. Vypadá jako kravaťák a já jsem v mládí provozoval aktivně karate. Některé věci se nezapomínají… Ale cosi v hloubi duše mi napovídá, že tady vůbec nejde o krádež. Právě proto má zvědavost pracuje na plné obrátky. Potichu jako myška pozoruju, jak ti dva klopýtají po neosvětleném nádvoří, až mi zmizí z očí poblíž vstupu pod arkádu.

Tiše se plížím za nimi. Obratně přitom využívám prodlužujících se stínů, abych nebyl zpozorován. Náhle zaslechnu podivné zaúpění. Ztuhnu. Poprvé od začátku tohohle podivného dobrodružství se doopravdy vyděsím.

To skučení zní tak divně… Že by sem krasotinku ten hajzlík vylákal, aby ji oddělal? Co mám proboha dělat? Měl bych opustit roli pozorovatele…

Po chvilce váhání se pochlapím. Sehnu se rychle pro kámen, povalující se u mých nohou, a postoupím ke vchodu do otevřené místnosti, jen nepatrně osvětlované měsícem.

Nejdřív to podivné zmítání nedokážu správně identifikovat. Trochu mi připomíná zápas. Za okamžik poznávám svůj omyl. Zápas to je, ale milostný. Vidím bezmocné ženské tělo na starém stole, s rukama doširoka rozpaženýma. Stejně tak jsou na tom její štíhlé nohy. Sugestivní výjev mě skoro zbaví dechu. Žena leží na břiše tváří dolů na desce stolu, její nahý zadeček svítí do šera. Muž, vzpínající se divoce k jejímu pozadí a přirážející, je oblečený. Až na kalhoty, groteskně spuštěné ke kotníkům. Zachvátí mě vír dříve nepoznaných pocitů. Je tu strach… váhání… ale pod tím vším vybublává úchylné vzrušení.

Právě ve chvíli, kdy ve mně začíná vítězit rytířskost a odvaha, zaslechnu ženský povzbuzující výkřik: „Dělej, prcej mě!“ A muž rázem zdvojnásobí své úsilí a rychlost průniků.

V tu chvíli pochopím. Tenhle sexuální akt není násilný, je vítaný. Možná náhlá improvizace, možná ti dva jedou podle nějakého úchylného plánu. Ale hlavně tu není koho zachraňovat. S podivnou lítostí spustím dolů napřaženou ruku s kamenem a chci vycouvat ze dveří, ve kterých dosud jako přimražený stojím. Nejde to. Mé nohy jsou jako vrostlé do podlahy. A do mozku se mi vpíjí supění a divoký ženský nářek.

„Pořádně!“ žadoní neznámá zoufale.

Střelhbitě mi dojde, že žena opravdu trpí. Ne snad násilím… ale zoufalou snahou dosáhnout rychle na vrchol, který jí zatím uniká. Zdá se mi, že přímo slyším žádostivé mlaskání její zvlhčené ženské štěrbinky. Zatmí se mi před očima a pocítím tíhu tam dole. Současně s tím, jak stoupá mé vzrušení, se ale muž nečekaně sveze z ženina těla dolů. Prudce oddechuje. Zdá se, že je se silami u konce.

Partnerčin milostný nářek přejde ve vzteklé zakňourání: „Co je? Už budu…“

Na tu naléhavou pobídku se muž vrávoravě vzchopí. Chce se znovu pokusit dostát svému úkolu.

Vtom v sobě pocítím podivný příliv neznámé rozhodnosti a šílenství. Protože ani nic jiného než pomatení smyslů to nemůže být. Energicky pokročím dovnitř místnosti a rozhodným pohybem odsunu vyčerpaného bojovníka stranou. Rychle rozepnu kalhoty. Už plně připravený si poslepu instinktivně najdu cestu na to toužené místečko, které mě ochotně přijme.

Její vlhkost a hladové zamlaskání mušličky… A pak už nedokážu racionálně myslet. Nevnímám dokonce ani neznámého muže, který s vytřeštěnýma očima sleduje náš milostný akt. Dávám té ženě podvědomě přesně to, po čem tak touží. Drsný, hrubý sex… Na stole, jen kousek od středověké mučírny.

Znovu se místností rozlehne kvílení. Nejspíš je trochu podobné tomu, jaké se tu muselo rozléhat před mnoha staletími. Jen tentokrát není tenhle nářek plný utrpení, naopak je osvobozující a krásný.

Když konečně pustím blonďatou hlavu, kterou jsem tlačil rukou k desce stolu, na okamžik se zabořím ústy do jejích vlasů. Naposledy nalehnu na tělo pod sebou, to se prudce zazmítá. Pak pocítím její svíravé vyvrcholení, doprovázené oceňujícím výkřikem: „Á…“

Nepatrně zaváhám. Pak exploduju. Vzápětí zeslábnu a po vzoru svého předchůdce se svezu z jejího těla dolů. Odtud sleduju neuvěřitelné finále.

Muž, teď už úplně nahý, nás zřejmě celou dobu pozoroval a vzápětí se s obnovenými silami vrhá znovu do milostného boje. Jeho uspokojená družka jen hekne, když do ní bezohledně zajede a prudce přirazí.

Krátce zaprotestuje: „Už dost…“ Ale její prvotní odmítnutí se brzy změní ve vstřícné, i když vyčerpané pohyby. Během okamžiku neznámý také dorazí na svůj vrchol. Pak unaveně polaská obliny zničené milenky.

Teprve když se blondýnka otočí a já poprvé spatřím její hnědozelené oči, potažené blankou rozkoše, tmu protne oceňující konstatování: „Teda, Petře, ty seš ale kanec! Já ti říkala, že nás to tady oba vyrajcuje!“

Konečně plně pochopím podstatu a důvod tohohle nečekaného pornofilmu na mém území. Než ale stačím cokoliv udělat nebo říct, blondýnka stočí hlavu doprava a zaznamená mou postavu v šeru. Vypískne nelogicky: „Někdo se na nás dívá.“

V tu chvíli mi dojde další věc. Nemá tušení, že souložila s námi oběma. Polknu a už potřetí toho večera seberu odvahu. Místo abych se dal na ústup, pokročím blíž. Chraptivým hlasem pronesu naléhavou otázku: „Jak se ti to se mnou líbilo, pusino?“

Ty zvláštní oči se nechápavě rozšíří úžasem. Teprve když blondýnka zaznamená rudnoucí zahanbený obličej svého muže, pochopí a v záchvatu pozdního studu se pokusí zahalit svou nahotu odhozeným oblečením. Vzápětí jí ale dojde absurdita její snahy. Napřímí se. Pak z ní najednou vypadne zamyšlená věta: „Takže vy jste se na mně střídali…“

Není v tom ani stopa pohoršení.

Už daleko tišeji prohlásí: „Tohle byl nejlepší sex mýho života.“

Mlčky si s jejím partnerem vyměníme užaslý pohled. Ten jeho je o stupeň míň udivený než můj. Zřejmě už dávno ví nebo tuší, jak výstřední má jeho partnerka choutky. Ve skutečnosti s ní ale musím souhlasit, když odložím zbytky své prudérnosti.

I pro mě to byl nejerotičtějí zážitek mého života.

„Pánové, měla bych návrh. Co takhle nějaký reprízy?“

Vzrušením polknu. Nejsem schopen hlasitého komentáře.

„Asi už jsi pochopil, že hledáme s Petrem neobvyklý místa na milování. Doma na manželský posteli je to nuda. Proto jsme tady na hradě a v noci. Ale trojku jsme ještě nezkoušeli. Možná je to to pravý.“

Její partner hlesne na souhlas: „Asi máš pravdu.“

„A ty?“ tykne mi znovu naše společná milenka.

V tu chvíli definitivně v duchu opustím svou existenci hradního poustevníka a vrhnu se na tenký led pochybného osudu sexuálního úchyla. Odvážně odpovím: „Kdykoliv a kdekoliv. Stačí říct.“

Žena se ulehčeně usměje. Stáhne si naše zpocená těla vedle sebe na stůl. Poděluje nás rychlými a lehkými kousavými polibky. Já, zcela proti všem svým původním životním zásadám, obejmu z jedné strany její rozpálené tělo, a dokonce ani neucuknu, když se má ruka potká s tou druhou mužskou, která nesměle dělá totéž.

Slyším šepot: „Já jsem Eva.“

Rozesměju se.

Jak jinak? Pramáti všeho hříchu… i já jsem před chvílí byl donucen sníst jablko poznání. Poznání, že některá tabu jsou zbytečná a laciná…

V tu chvíli nahlédne do místnosti měsíc a zalije ji celou svým svitem. Bleskne mi hlavou, že stát se tohle před pár staletími, nejspíš skončíme na hranici za provozování orgií.

Dva muži a jedna žena ve vzájemném chlípném objetí… Naštěstí žijeme v osvíceném jednadvacátém století a běžný život často vybočuje z hranic normálu. Koho by dneska zajímala milostná trojka?

S jistotou jen vím, že rozhodně není poslední…

Bohům se mezi lidmi nedaří

Byli to nevítaní vetřelci.

Už když poprvé prošli uličkou obtloustlých bachratých těl se složenými záhyby z tuku a kůže, provázely je mírně udivené, nepříjemně vybuzené pohledy všech padesátníků, povalujících se na dekách. Mladý pár totiž vypadal jako zjevení. Téměř jako dvě oživlé sochy řeckých bohů, které se štítivým výrazem ve tváři překračovaly natažené sloupovité nohy a mířily až na nejvzdálenější kousek malé nudapláže, aby tam rozložily své deky.

Mladík a dívka.

Představovali ideál klasické krásy. Jako by je vytesal antický sochař. Dlouhé, štíhlé nohy se svalnatými stehny, úzké pasy a nad nimi – mladíkův klenutý hrudník a dívčina oblá prsa. A ostře řezané rysy obličeje, které evokovaly dojem Parida a Heleny Trojské.

Celá ta dokonalá krása se nečekaně, a hlavně nepochopitelně zhmotnila přímo na malém plácku u skoro zapomenutého rybníčku v lesích, kde se už léta rekreovala jen parta asi deseti párů, které se všechny navzájem poměrně důvěrně znaly. Až tak důvěrně, že i cizí manželé by dokázali vyjmenovat, kde všude na těle má žena jeho známého mateřská znaménka.

Muži i ženy tady mohli beze studu ignorovat projevy chátrání, způsobeného věkem, protože všichni byli stejní. Nedokonalí ve svých tělech… Pleše, břicha, odrostlé trvalé a nenalíčené oči… bylo to jedno. Ale teď, když před sebou měli náhle idoly krásy, vkradlo se do malého azylu něco nečekaného.

Stud. Hlodavý nepříjemný pocit. A po něm přišlo znepokojení, strach a dokonce chtíč.

Chtíč – něco podobného už ani jeden z přítomných mužů léta při pohledu na promenující se obnažené ženy necítil. Teď jím ale byla atmosféra na malé pláži přímo přesycená. Sledovali pokradmu štíhlé nohy nymfy, bezostyšně se rozvalující poblíž svého partnera, a jejich těla se začala lesknout kapkami potu. Oči, upjaté na černý trojúhelník mezi stehny, pomalu nabývaly blouznivého výrazu.

Vypadalo, že ti dva tu dokonce úmyslně provokují. Dvě hodiny se věnovali exhibicionistickému vzájemnému natírání svých těl olejem, pak se hodinu vydrželi vystavovat všem dychtivým zrakům, aby se nakonec znuděně protáhli, poctili své kolegy blazeovanými pohledy, vzápětí složili tašky a nasedli do svého luxusního auta. Poté odjeli lesní cestou.

Tváře pozorovatelů se strnulými výrazy znovu nabyly žoviální, flegmatické masky.

Nezvyklá podívaná, pravda, pomysleli si. Ale těžko se bude opakovat, kroužily myšlenky za vysokými čely mužů. Pod odrostlými trvalými jejich protějšků zvučelo navíc ještě další slovo: Bohudíky!

Tedy ne že by paničky neměly také hříšné myšlenky při pohledu na mladé, dobře rostlé Paridovo tělo, ale na rozdíl od svých mužů byly natolik soudné, aby představu sexu s ním odkázaly do nejhlubšího tajného zákoutí své mysli. Myšlenka, která je trápila víc než nápady na hříšné obcování, byla plná zášti a vzteku. Krásná Helena jim po dlouhé době připomněla věci, na které rády úspěšně zapomněly. Svou vlastní rezignaci, skrytou za proklamovanou pohodičkou a klídkem. Absenci vášně ve svém životě…

Už proto byl povzdech z hloubi mnoha hrdel upřímný a opravdový.

Na pláži zavládla zase ospalá nálada. Ta vydržela přesně do příští neděle, kdy se ti dva objevili zas. Tentokrát se vydrželi slunit celé odpoledne. Pak znovu odešli – vznešeně, odtažitě, jako by si ani odměřeným pozdravem nechtěli zadat s příslušníky méněcenné rasy.

Po jejich odchodu konečně vzrušení vyvřelo na povrch. První porušila mlčení Markéta Ďurišová. Se špatně skrývanou záští pronesla do ticha: „Naparujou se tady jako pávi! Obzvlášť ta mladá!“

Její muž při pohledu na manželčin obličej stažený vztekem rychle zaklapl ústa, otevřená ke smířlivému komentáři. Tím spíš, že zleva se už ozvala i další z žen: „Hnus to je! Přezíračnej póvl! Všimli jste si, jak se tvářej? Jako kdyby se nás štítili! Ani hubu neotevřou!“ Ještě chvíli pokračovala v podobném duchu a ostatní ženy se k ní pomalu přidávaly.

V myslích mužů, zvyklých za léta na skrytou psychologickou masáž svých lepších poloviček, začaly klíčit podivné myšlenky: Fakt, je to kurva, ta holka. Jak kroutí tím zadkem a střílí očima. Jako kdyby si o TO říkala…

Od takových myšlenek už byl jen krůček k představám, jak TO má asi ráda. Na koníčka, zezadu… taková klisnička určitě nedělá jen nudnou klasiku.

Postupně se jim neznámá fešanda přetavila do podoby hříšné kurtizány, děvky babylónské, aniž ji znali, nebo dokonce slyšeli promluvit jediné slovo. I pohyby, jimiž ji sličný Paris natíral, vzbuzovaly zvláštní, matoucí vize. Nejeden z mužů měl pocit, že přímo pod svými hrubými prsty cítí mladistvou vonící kůži, že hněte pružné dívčí svaly.

O to horší byl ale návrat k realitě. Když sledovali dvojici polobohů, jak kráčí na svých vysokých štíhlých nohou pryč, došlo jim současně, že na krásnou Helenu prostě nemají. Že si nejspíš nikdy v životě nepohladí nic tak nádherně živočišného… Že jsou odsouzeni jen k ubohému voyerství. A to vědomí bylo k nesnesení.

Také v druhé části malého společenství vřely spodní proudy. Manželky nabuzených mužů kumulovaly ve svých srdcích zášť a závist. Na rozdíl od lidských samečků, kteří si navzdory zjevu a věku bájí bez kontroly, jsou lidské samičky příliš realistické. To, co nemohou mít ve skutečnosti, nechtějí ani vidět. Ať už se to týká mladého milence, nebo vlastních povadlých těl. Natož s tím být opakovaně konfrontovány.

Příští týden pár vynechal a objevil se až za čtrnáct dní, kdy už to vypadalo, že bude klid. A pak zase, až do samé půli léta.

Tak se stalo, že nymfa, skládající své pružné tělo na vyhřátý trávník, bolestivě vykřikla a chytila se za nohu. Následovala vzrušená diskuse a pak kvapný odchod, při kterém nymfa viditelně kulhala. Jedna z přítomných žen se při tom pohledu tajemně usmála a znovu odvrátila zrak dolů k rozloženému ženskému časopisu. Ale ostatní pochopily i beze slov.

Další neděli pár po návratu z vody, kde ostentativně rozjařeně dováděl, našel svou luxusní deku pokecanou opalovacím krémem. Podivná náhoda vzhledem k tomu, že tuba ležela od deky dobrý metr. A ještě se musela sama otevřít… Ani to nebylo důvodem, aby Paris a Helena promluvili s ostatními. Možná že by záchvat dětinského vzteku starousedlíky s jejich přítomností poněkud smířil. Třeba jako projev lidské slabosti. Ale jejich blazeovanost, povýšenost, s níž přehlíželi a ignorovali ústrky, byla nesnesitelná.

Malicherné záškodnictví pokračovalo i následující víkendy. Jeho jediným výsledkem bylo, že vzbuzovalo ještě větší vztek ve svých původcích. Pár zůstával intrikami nezasažen, alespoň navenek, a to ostatní utvrzovalo v přesvědčení, že jejich přítomnost je víc než co jiného hlavně podivnou provokací.

Jen blbec by přece chodil tam, kde ho nechtějí… kde mu dělají schválnosti…

Jenže v těch po sobě jdoucích týdnech v hlavách najednou začala klíčit daleko nebezpečnější myšlenka:

Jednou náš čas přijde…

A léto ubíhalo… Pomalu, ale jistě se chýlilo ke svému závěru. Teprve na konci srpna, když se už pomalu začalo ochlazovat, nastal očekávaný okamžik. Poprvé uviděli Parida naprosto vyvedeného z míry. Už když spolu s Helenou toho dne rozložili deku na obvyklém místě, zaznamenaly číhající oči nezvyklé napětí panující mezi těmi dvěma. Pevně stisknuté Paridovy čelisti, absence mazlivých doteků ze strany Heleny…