Neal Shusterman:

KOSENÍ

Povídky ze světa Smrtek

NEAL SHUSTERMAN:

KOSENÍ

POVÍDKY ZE SVĚTA SMRTEK

Přeložil Petr Kotrle

GLEANINGS

Czech language copyright © 2023 by Euromedia Group, a. s.

Text © 2022 by Neal Shusterman

Jacket illustration © 2022 by Kevin Tong

Jacket design by Chloë Foglia © 2022 by Simon & Schuster, Inc.

Published by arrangement with Simon & Schuster Books For Young Readers, an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or

transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical,

including photocopying, recording or by any information storage

and retrieval system, without permission in writing from the Publisher.

Translation © Petr Kotrle, 2023

ISBN 978-80-242-9538-1

Obsah

- První švih

- Impozantní

- Od zvířat raději dál

- Smrt mnoha barev

- Nezvedenecká ulička

- Marsovská minuta

- Smrtelné plátno

- Cirrové

- Anastasiin stín

- Vytrvalost paměti

- Seznámení a smrt

- Spát, snad i kosit

- Temná opona se zvedá

- Poděkování

- Spoluautoři

Kamarádovi a nakladateli

Justinu Chandovi,

který této sérii věřil

od úplného začátku

a vždycky věřil mně.

N. S.

První švih

Jak snadno a jistě krájí vzduch,

když zkusíš první švih.

Svou sekeru svíráš pevně

jako mistr umění kosit.

Ti před tebou cítí bázeň.

Netuší, co bude tvůj další krok.

Dokonale vyvážený a připravený jako tanečník

mezi nimi vytáčíš své kruté piruety;

Jsi planoucí hvězda mezi hvězdami,

tvá róba splývá až k zemi

v kaskádách zlata.

Ale to není pravda.

Na tvé ceně nijak nezáleží

těm, na nichž teď záleží tobě.

Ve skutečnosti nejsi nic než sluneční skvrnka

pro oči dalších, jako jsi ty.

Bezvýznamný flek.

A když zkusíš ten první švih,

smějí se ti.

Snažíš se povznést nad jejich posměch,

vydobýt si trochu pozornosti.

Získat si přízeň starých,

již nikdy nezestárnou.

Zajistit si respekt mladých,

kteří mládí své zabili.

Ospravedlnit aroganci,

již přináší pýcha,

když jsi vyvolený.

Ale ani to není pravda.

Potrvá roky, než poznáš pravdu:

Že ti, které uctíváš, jsou jen služebníci

celku, jejž prořezáváme.

To oni se před léty rozhodli

svěřit volbu nám.

Diváci projevující bázeň, strach, úlevu;

ti, kteří mají skutečnou moc,

taháním za nitky vedou tvé činy.

Stojíme před nimi v dokonalé řadě,

nabroušené ostří,

se sekerami v rukou,

jeden každý stejný jako poslední z nás.

Jsme jedním ve všem,

Jsme všichni v jednom, a

Teď.

Budeme.

Zabíjet.

Naše mantra, naše přikázání,

povinnost připomínat nesmrtelným smrtelnost.

Učit je,

že věčný klid je možná vzdálený,

ne však ztracený.

Kdo jsme?

Jsme smrtky.

A zbraně, které držíme,

rozhodně nejsou naši přátelé.

Ničivá síla

kulek, čepelí a palic

nás trhá každý, každičký den

kousek po kousku

a nechává nám rány, jež se nikdy nezahojí.

Právě to nás poutá k masám

a zároveň nám brání s nimi splynout.

A tak s každým novým pokosením

znovu krvácíme a lámeme se,

leč naše odhodlání stále zůstává.

Jsme totiž smrtky.

Na tom se nikdy nic nezmění.

A až přijde váš čas krvácet,

poznáte to

a zjistíte, co s tím.

Joelle Shustermanová

Impozantní

„To chce čas, Susan,“ řekl jí Michael. „Nebude to dlouho trvat a z děvčete, kterým jsi byla, zůstane jen vzpomínka. Hladce a zcela se zabydlíš v nové identitě.“

Jemu se to snadno řeklo – Michael byl smrtka už pět let. Uvažovala, jak dlouho trvalo jemu, než se „zabydlel“. Byl Faradayem tak dokonale, že si ho jako někoho jiného nedovedla ani představit.

Jsem Marie. Ne Susan. Bylo to něco, co si musela stále připomínat – protože nešlo jen o to, prezentovat se jako smrtka Marie Curieová; musela se tak začít vidět. Vnímat to jako realitu. Veřejná persona byla jedna věc, ale dostat tu personu do vlastních myšlenek bylo něco jiného. Bylo to jako myslet jiným jazykem.

„Postupně to přestane být role, kterou hraješ, a stane se to tím, čím jsi,“ ubezpečil ji Faraday. „A cítím, že až to přijde, budeš impozantní!“

Ale ona prozatím cítila hlavně všechno jiné než to. První měsíce jejího kosení byly nezajímavé. Čistě praktické. Funkční. Dělala svou práci, ale pokračovala ve snaze najít si charakteristický styl. Bez něho měla pocit, že je splasklá a nemá směr.

V takovém rozpoložení se Susan – ne… Marie – nacházela, když dorazila na Sklizňové konkláve v roce marlína. Bylo to první konkláve, jehož se účastnila jako plnoprávná smrtka. Naivně si myslela, že pro ni velké shromáždění smrtek bude snesitelnější, když už teď není pouhá učednice… ale pravda nemohla být realitě vzdálenější.

Na rozdíl od většiny smrtek, které dorazily vozidly bez řidiče – samovozy, nebo v případě těch snobštějších smrtkovskými limuzínami –, se Marie přivezla v porsche z dávného věku smrtelnosti, které jí daroval syn muže, jehož pokosila. Když vystoupila, nenechala auto odvézt příslušníkovi Nožové gardy, ale obrátila se ke shromážděnému davu.

„Je tady někdo, kdo umí řídit neautonomní mimosystémové auto s řadicí pákou?“

Zvedlo se velice málo rukou. Vybrala si mladého muže přibližně svého věku. Plus minus devatenáct. Když mu došlo, že si zvolila jeho, prodral se dopředu, horlivý jako štěně.

„Opatrně, má pořádný odpich,“ upozornila ho.

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Děkuji, Vaše Ctihodnosti. Dám pozor, Vaše Ctihodnosti.“

Podala mu klíčky jednou rukou, ale pak k němu natáhla i druhou. Klekl si, aby políbil její prsten. Když ho při tom zahlédla holčička z publika, vypískla radostí.

„Klíčky nech u někoho z Nožové gardy, nějak se ke mně dostanou,“ řekla mu.

Mladík se jí uklonil. Doopravdy se uklonil. Vzpomněla si, že klanění začalo jako projev věrnosti – nabídka králi, že vás může připravit o hlavu. Některé smrtky si sice patolízalství užívaly, ale Marii připadalo směšné a trapné. Napadlo ji, jestli nějaká smrtka doopravdy sťala někoho, kdo se jí poklonil.

„Je výsadou smrtky dávat nahodilým lidem nahodilé úkoly,“ pověděl jí Michael. „Stejně jako je výsadou smrtky za službu je odměnit.“ Zjistila, že nejde o to, cítit se nadřazeně – byl to způsob, jak ospravedlnit udělení imunity. Michael ji naučil, jak z toho, co měl být nárok, udělat laskavost.

Mladý muž odjel a Marie se zapojila do představení – a slovo představení přesně vystihuje, o co se jednalo. Bylo v tom promyšlené rozhodnutí, nechat lidi sledovat, jak smrtky v barevných róbách stoupají po mramorovém schodišti do Kapitolu ve Fulcrum City. Tento výstup byl stejně důležitý jako všechno, co se odehrávalo uvnitř, protože připomínal veřejnosti, jak je cech smrtek impozantní.

Po obou stranách schodů, za uličkou tvořenou příslušníky Nožové gardy, se vždycky tísnily davy těch, kteří doufali, že zahlédnou své oblíbené smrtky. Některé smrtky hrály pro dav divadlo, jiné ne. Ale ať už se usmívaly a mávaly, nebo se mračily ve výrazu mrazivého soudu, zanechávalo to dojem, který byl pro veřejný obraz cechu smrtek důležitý.

Marie si při výstupu po schodech davu nevšímala. Ze všeho nejvíc už chtěla být uvnitř a mít tuhle fázi za sebou. Přestože spolu s ní stoupaly po schodech další smrtky, najednou si připadala velice sama. Nepředpokládala, jak intenzivní ten pocit izolace bude. Na předchozích konkláve, když byla učednice, ji vždycky doprovázel Faraday. Ale tentokrát ani jedna smrtka kolem ní nepůsobila přátelsky.

Při jarním konkláve před čtyřmi měsíci podstoupilo závěrečný test pět učedníků. Marie byla jediná, která prošla, jediná byla přijata do cechu. To znamenalo, že si nemůže najít kamarády ani mezi nováčky, protože žádní nejsou. A nemohla se družit ani s nastávajícími učedníky, neboť to bylo pod její úroveň, když teď byla smrtka, a vrhalo by to na ni špatné světlo.

Pokud šlo o ostatní smrtky, byly buď příliš pohlcené obdivem davu, nebo příliš egocentrické, než aby si jejího pocitu osamělosti všimly. Anebo si možná všimly, a užívaly si to. Nebylo to tak, že by ostatní měly averzi přímo vůči ní – ale měly averzi vůči představě někoho jako ona. Vadilo jim, že smrtka tak mladá jako Faraday, jen několik let po přijetí do cechu, si vzala učedníka. A tak nesla tíhu jejich nesouhlasu Marie. Našlo se dost takových, kteří si z onoho nesouhlasu utahovali a přezíravě jí pohrdali. Dokonce i teď se setkávala s pohledy úkosem od smrtek, které očividně nesouhlasily s její volbou róby, zářivě fialovou. Zvolila si tak živou barvu, aby si potají rýpla do svých tonistických rodičů, jimž se příčilo všechno, co nemělo vybledlé zemité tóny. Teď toho litovala, protože to přitahovalo nechtěnou pozornost.

Pohrávala si s myšlenkou obarvit si vlasy stejným odstínem – ale kadeřník se ušklíbl a prohlásil, že její krásný cop by se na pozadí látky ztratil. „Stříbrný,“ navrhl. „To by bylo úžasné!“

A tak Marie dala na jeho radu. Teď jí stříbrný cop visel na róbě až do poloviny zad. Myslela si, že jí tato nová vizáž pomůže, aby se z Faradayovy chráněnky stala samostatnou smrtkou – jenže teď viděla, že se to obrátilo proti ní. Všimla si úšklebků, slyšela pochechtávání a rudla z toho, takže se nakonec cítila ještě trapněji, protože oni teď už věděli, jak na ni.

Ve vestibulu, kde byla připravena tradiční snídaňová hostina jak pro oko, tak na chuť, na ni konečně někdo promluvil. Smrtka Vonnegut k ní přistoupil v róbě z plísňové rifloviny připomínající povrch Měsíce, látky odkazující na dobu, kterou si nikdo pořádně nepamatoval.

„Kohopak to tady máme, snad ne ‚Malou nezbednici‘, řekl smrtka Vonnegut se širokým úsměvem. Měl úsměv, co mohl být falešný, nebo upřímný, a ona si nikdy nebyla jistá, o který z nich zrovna jde. Pokud šlo o přezdívku jako takovou, Marie netušila, kdo ji použil poprvé, ale každopádně se uchytila a ve Středomerickém cechu smrtek se rozšířila ještě před jejím přijetím. Malá nezbednice. Byl to další ústrk, protože nebyla malá ani nezbedná. Postavu měla vysokou, štíhlou a vytáhlou – a spíš než nezbedná byla vážná, příliš seriózní, než aby nějakou nezbednost spáchala.

„Byla bych raději, kdybys mi tak neříkal, smrtko Vonnegute.“

Znovu ji zahrnul tím dvojznačným úsměvem. „Je to jen něžné oslovení,“ prohlásil a pak rychle změnil téma. „Moc se mi líbí, co sis udělala s vlasy!“ A zase, byl to posměch, nebo upřímnost? Bude se muset naučit, jak v lidech lépe číst. I když smrtky si zakládaly na tom, aby zůstávaly nečitelné.

Na druhé straně místnosti zahlédla Faradaye. On si jí ještě nevšiml. Anebo se tak možná jenom tvářil. A vůbec, proč by jí na tom mělo záležet? Byla teď smrtka, ne nějaká školačka, která se k někomu lísá. Záležitosti srdce neměly v jejím životě místo.

„Musíš se naučit být míň nápadná,“ zašeptal jí smrtka Vonnegut. „Je to, jako bys své pobláznění promítala na stěny kolem.“

„A co na tom záleží? Smrtka Faraday ke mně stejně nic necítí.“

Znovu ten úsměv. „Když myslíš.“

Gong je upozornil, že mají ještě patnáct minut na to, aby si naplnili žaludky.

„Užij si konkláve,“ rozloučil se s ní Vonnegut, když odcházel. „A pořádně se najez, než po těch nenažrancích zůstane jen spoušť.“

Michael k ní ve vestibulu doopravdy přišel, jen několik minut předtím, než je popohnali do vnitřního sálu, ale jejich rozhovor byl strojený. Oba si velice dobře uvědomovali, že jsou předmětem sledování, posuzování a drbů.

„Vypadáš dobře, Marie,“ řekl. „Věřím, že tvoje první sezóna byla úspěšná.“

„Kvótu jsem splnila.“

„O tom jsem nepochyboval.“ Čekala, že přijde blíž na pár osobnějších slov, ale místo toho se měl k odchodu. „Rád jsem tě viděl, Marie.“

Přemýšlela, jestli cítil zklamání, které ji opanovalo.

Rituál konklávového dopoledne se pohyboval od nudného k trýznivému. Vyzvánění jmen. Deset za každou smrtku, vybraných tak, aby zastupovala tucty, které každá pokosila. Desítka, která bude reprezentovat všechny ostatní. Mariinými nejoblíbenějšími byli Taylor Vega, který jí s posledními nádechy poděkoval, že ho nepokosila před rodinou, a Toosdai Riggleová, protože se jí prostě líbilo, jak to jméno zní.

Konečně se dopoledne dovleklo k aktuálním záležitostem. Tentokrát se nejvášnivější debata točila kolem potížistů ve starém hlavním městě. Ale ve skutečnosti to spíš než debata byla jen příležitost postěžovat si.

„Washingtonští tlučhubové dál přešlapují v čím dál smradlavější břečce,“ prohlásil smrtka Douglass.

„Ano, ale to není náš problém,“ připomněla vrchní sekáčka Ginsburgová. „Staré hlavní město je ve VýchodoMerice. Ať si s tím poradí oni.“ Jako vrchní sekáčka se neustále snažila středomerickým smrtkám připomínat, aby se nepletly do věcí, které jim nepřísluší – ale tentokrát se mýlila. Nebyl to pouze východomerický problém.

Marie nespokojeně zabručela, když slyšela, jak vrchní sekáčka celou záležitost odbyla. Nechtěla, aby si toho někdo všiml, ale kdosi vedle ní – domnívala se, že to byla smrtka Streisandová – do ní dloubl. „Jestli máš názor, ven s ním,“ vyzvala ji. „Jsi teď smrtka. Je na čase, aby ses naučila jít za svým.“

„Na moje názory není nikdo zvědavý.“

„Cha! Nikdo není zvědavý na ničí názory, ale přesto s nimi všichni vystupují. Tak to tady chodí.“

A tak Marie vstala a počkala, až jí vrchní sekáčka udělí slovo. Ginsburgová si ji krátce prohlížela, než promluvila.

„Naše nejnovější členka chce v této věci něčím přispět?“

„Ano, Vaše Excelence,“ odtušila Marie. „Připadá mi, že stará, přednimbovská vláda je i středomerický problém – protože stále tvrdí, že mají pravomoc nejenom nad VýchodoMerikou, ale také StředoMerikou, ZápadoMerikou a Texasem.“

Další smrtka zakřičela, aniž počkala, až dostane slovo: „Nicotná tvrzení těch ve Washingtonu nemají žádný vztah k realitě! Jsou jenom protivný hmyz, nic víc.“

„Jenže dokud jitří problémy, oslabují všechno, co reprezentujeme my,“ ozvala se Marie.

„Ohrazují se proti Nimbovi,“ řekla smrtka, která mluvila mimo pořadí, „tak ať si to s nimi vyřídí Nimbus.“

„Ale to je krátkozraké,“ troufla si namítnout Marie. „Nemůžeme popřít, že cech smrtek a Nimbus jsou dvě strany jedné mince. Jestli je ohroženo jedno, je ohroženo i druhé.“

Zbytek konkláve zareagoval tichým mručením. Nebyla si jistá, jestli je to dobré, nebo špatné.

„Jen ať si politici starého světa vylévají žluč,“ zakřičel někdo jiný. „Když to dovolí Nimbus, měli bychom i my.“

„Nimbus je povinen jejich svobodu ctít – včetně svobody dělat komplikace,“ argumentovala Marie. „Ale my takovou povinnost nemáme. To znamená, že my s tím něco udělat můžeme.“

Vrchní sekáčka Ginsburgová založila ruce. „Co tedy Ctihodná smrtka Curieová navrhuje?“

A všechny oči se obrátily k ní. Rozpaky na Marii najednou padly jako drsný podzimní chlad.

„Totiž… uděláme to, co Nimbus udělat nemůže. Vyřešíme problém.“

Ticho. Nato z druhé strany sálu zahřímala další smrtka velice zvučným hlasem. „Je možné, že Malá nezbednice konečně dělá čest svému jménu?“

Tato slova vyvolala v davu smích natolik srdečný, že se jeho ozvěna nesla celým sálem. Marie se jej snažila snášet důstojně, ale cítila, že její kuráž se hroutí.

Smích utichl, ale samotná vrchní sekáčka se ještě pochechtávala, když promluvila na Marii silně povýšeným tónem. „Drahá neopeřená šavličko, stabilita cechu smrtek je založena na stálosti a rozvážnosti. Bylo by od tebe moudré, smrtko Curieová, kdybys nebyla tak… reakční.“

„Správně!“ podpořil ji někdo.

A tím to skončilo. Vrchní sekáčka přešla k jiným záležitostem a konverzace se přesunula k debatě o tom, jestli by se smrtkám mělo zakázat brát si stejné příjmení, jaké používá jiná žijící smrtka, neboť dochází k neustálým zmatkům mezi smrtkami Armstrongem, Armstrongem a Armstrongem.

Marie vyfoukla vzduch přes zatnuté zuby. Vyznělo to jako zasyčení. „Bylo to marné.“

„Jistě,“ souhlasila smrtka Streisandová, „ale byla to zábava.“

To Marii vytočilo ještě víc. „Já tady nejsem nikomu pro zábavu.“

Smrtka Streisandová po ní střelila kritickým pohledem. „Upřímně řečeno, děvče, jestli si nedokážeš poradit s lehkým zesměšněním, nemáš mezi smrtkami co pohledávat.“

Po těchto slovech Marie spolkla všechno, co se chystala říct. Zadívala se přes místnost na Faradaye. Nevěnoval jí ani letmý pohled. Styděl se za její vystoupení? Potěšilo ho, že vyjádřila názor? Upřímně řečeno, nedalo se to poznat. Pro její podporu každopádně neudělal nic, ale bylo to až tak překvapivé? Marie to přiznávala nerada, ale Michael dělal dobře, když si od ní udržoval odstup – a nejenom kvůli drbům a fámám, ale také proto, že Marie si potřebovala udělat jméno bez jeho pomoci. Jenže jak mohla někdy před těmito lidmi udělat něco, co se setká s jinou reakcí, než byly úsměvy, pošklebky a založené ruce?

„Smrtky jsou akční, jsou to aktivní participanti, aktéři,“ řekl jí Faraday během jejího učednictví a potom se šibalským úsměvem dodal: „A nejenom proto, že si z nás dělají akční figurky.“

Měl pravdu. Smrtka musela jednat rozhodně a bez váhání – i v situaci, kdy to bylo obtížné. Jestli se Marie chtěla osvědčit, budou muset její rozhodnutí vyrážet dech tak, že už cechu smrtek pro smích žádný nezbude.

Marie žila sama, jako většina smrtek. Neexistovalo přikázání, které by samotu podávalo jako povinnost. „Partnera ni potomků míti nebudeš“ neznamenalo, že není možné mít milence nebo druha. Ale Marie též zjistila, co většina smrtek už stačila poznat: že ten, kdo se dobrovolně rozhodne žít se smrtkou, nebývá partner, se kterým chcete sdílet domov.

Některé mladé smrtky se vrátily do svých domovů z dětství, ale nikdy to nevydrželo. Marie by nedokázala se svými rodiči znovu žít, ani kdyby nebyli členy toho absurdního tonistického kultu. Nedovedla si představit, že by po kosení přišla domů a musela se jim podívat do tváře. Jistě, kosení bylo pro lidstvo důležitým, skoro až posvátným úkolem, jenže smrt byla smrt a krev byla krev.

Marie si pro sebe vybrala velký dům v lesích, s vysokými stropy a obrovskými okny, odkud se otevíral výhled na hory a zurčící potok. Zjistila, že ji zvuk tekoucí vody uklidňuje. Očišťuje. Slyšela, že někde stojí slavný dům, kterým řeka přímo protéká. Stálo by za to se po tom někdy podívat, ale prozatím jí tohle venkovské sídlo vyhovovalo. Koupila si je s využitím finančních prostředků cechu smrtek, místo aby jej majiteli jednoduše vzala, jak to některé smrtky dělaly. Po čtyřech měsících byl dům stále téměř bez vybavení. Další ukázka toho, že svůj život „neobývá“.

Den po návratu z konkláve si vyrazila do lesů na procházku. Doufala, že svěží, přírodní vzduch ji zbaví nečistého pocitu, který v ní konkláve zanechalo, ale na pěšině narazila na dvě běžkyně. Probíraly drby. Kdo svého partnera podvádí ve virtuálních bordelech, kdo si nechal v Tasmánii udělat pobuřující tělesné modifikace, kdo bezdůvodně obrátil list. Marii to připomnělo malicherné intrikování, jímž bylo konkláve zamořeno.

Marie je obě pokosila, ale hned toho začala litovat – cožpak nebylo úplně stejně malicherné odsoudit je k smrti za pomlouvání? A nebyla to ani čistá kosení. Pokud by to provedla správně, srdce by jim rychle přestala tlouct a proběhlo by to co nejčistším způsobem. Ale tentokrát se to nepodařilo. Slyšela v hlavě Michaelův hlas, jak ji kárá a říká, aby se v umění zabíjet cvičila.

Když přišla domů, její kočka Sierra k ní přiběhla a začala se jí motat kolem kotníků. Marie měla na částečný úvazek hospodyni – jediný výstřelek, který si dopřávala –, jež zalapala po dechu, když uviděla, jak je její róba potřísněná od krve. Vždycky lapala po dechu, úplně pokaždé, a vždycky se za to omlouvala – ale Marie byla za její upřímnou reakci vděčná. Následky kosení měly být šokující. Pokud by šokovat přestaly, stala se někde chyba.

„Deboro, mohla bys mi tuto róbu dát do čistírny?“ zeptala se jí Marie. „Pověz jim, že nemusejí spěchat, mám ještě dvě další.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

V čistírně s jejími róbami vždycky dokázali zázraky… i když Marie je občas podezírala, že jí jednoduše dávali róby nové.

Když Debora odešla, Marie si napustila vanu, aby ze sebe ten den smyla, a udělala tu chybu, že si při mydlení pustila zprávy.

Prezident Hinton ze Staré Ameriky nařizoval ženijnímu armádnímu sboru – který z nějakého zvláštního důvodu stále existoval –, aby začal demontovat Nimbovy neurální uzly.

„Je naší morální povinností vysvobodit tento velký národ ze spárů přísné kontroly, kterou nad ním ten temný mrak má,“ hlásal Hinton svým typickým nabubřelým tónem – ale ve skutečnosti to nebylo nic víc než vír slov. Veřejné mínění nebylo na Hintonově straně. Voleb se ve skutečnosti účastnila ani ne dvacetina oprávněných voličů – protože téměř všichni věděli, že toto pojetí vlády je zastaralé – a s Hintonovými negativními názory na Nimba jich souhlasilo ještě míň. Hinton a jeho kumpáni samozřejmě tvrdili, že Nimbovy průzkumy veřejného mínění jsou zfalšované. Hinton žil v takovém prostředí falše, že si bytost neschopnou lhát vůbec nedovedl představit.

Nimbus se nijak nesnažil odstranění serverů bránit. Místo toho si jednoduše zřídil nové uzly jinde – což mělo další přínos ve vzniku tisíců míst pro lidi, kteří chtěli pracovat.

Bylo dobře známo, že Nimbus Hintonovi veřejně nabídl totéž, co se snažil nabízet prezidentům už léta: důstojnou rezignaci a klidný exil kdekoli na světě pro něho, jeho kabinet a všechny rodinné příslušníky. Dostali by novou budoucnost a mohli by se věnovat jakékoli činnosti, po níž by zatoužili, pokud by se nejednalo o postavení s politickou mocí.

„Nemám to panu Hintonovi za zlé,“ prohlásil Nimbus, velkorysý jako vždycky. „Nikdo se nevzdává moci ochotně. Odpor je přirozená, očekávaná reakce.“

Po koupeli si Marie sedla před praskající krb, popíjela kakao a snažila se najít útěchu v drobných radostech, ale neklid ji neopouštěl. Sierra jako by to cítila: skočila jí do klína tak opatrně, že po Mariině kakau nepřeběhla ani vlnka, a uvelebila se tam. To byl její třetí život. Marie se rozhodla, že jich kočce dopřeje devět. Působilo to poeticky. Působilo to spravedlivě. Ale ne každá spravedlnost byla tak esteticky příjemná…

Už od konkláve se Marii v hlubinách mozku držel jeden nápad. Byla to myšlenka, z níž šel strach. Možná byla nebezpečná. Marie ji aktivně potlačovala, bránila jí vynořit se na povrch, snažila se vyplnit úvahy stovkou jiných věcí. Ale jak tam tak seděla a hladila Sierru, věděla, že tento příjemný, kočičím předením doprovázený okamžik nevydrží.

Věděla, že je jen otázkou času, kdy se vypraví do Washingtonu.

Neutěšený stav bývalého hlavního města jasně ukazoval, že Nimbus, i když dokonalý, má též jisté pasivně agresivní rysy. Rozlehlý zelený pás známý jako Washington Mall si z větší části vzala zpět příroda. Bylo to zvláštní, protože Nimbus si jinak na údržbě zeleně zakládal – ale washingtonské zelené plochy byly ve stavu naprosté ignorace. A jako by to nestačilo, Nimbus se rozhodl nevynakládat žádné úsilí ani na infrastrukturu oblasti. Přestal opravovat silnice a mosty a Smithsonovo muzeum už dávno přestěhoval, takže zůstaly jen staré budovy, jako prázdné ulity.

V určitém okamžiku také Nimbus nechal změnit veškeré městské značení. Teď to oficiálně byly „Washingtonské rozvaliny“.

A jako by ani to všechno nebylo dost likvidační, Nimbus v oblasti zřídil kluby a útulky pro nezvedence, čímž způsobil, že téměř všichni, kteří status nezvedence neměli, se odstěhovali jinam.

Všechno to byla součást plánu – ani ne tak ctihodné město zdiskreditovat, ale zapečetit je v minulosti, podobně jako trosky jiných dávných říší. Washington zůstával místem, které si zasluhovalo úctu, ale pouze tak, jak uctíváme rozpadající se dávnověk.

Pozůstatky dřívější americké vlády přesto dál zůstávaly. Politici, kteří se viděli jako poslední strážci lepší doby. Lepší možná pro ně, ale jako všechny přednimbovské vlády, vůbec ne lepší pro nikoho jiného. Neměli už reálnou moc – mohli se jenom vztekat a snažit se najít na Nimbovi nějakou slabinu.

Nimbus přes všechny jejich slovní útoky pokračoval v politice mírného zanedbávání a choval se k politikům od rozbitého městského okruhu podobně, jak se asi ve smrtelné době mohl majitel domu chovat k nespolehlivému, problémovému nájemníkovi. Nevystěhoval je, ale postaral se, aby pro ně bylo čím dál obtížnější zůstat.

Většina jich to pochopila a vydali se hledat jednodušší obživu. Kongres se oficiálně rozpustil, když Nimbus americké kontinenty předefinoval na různé merické regiony. Soudní moc teď existovala pouze proto, aby potvrzovala Nimbovy neomylné soudy. Se zmizením konceptu „národních států“ odpadla potřeba obrany – která byla nakonec jejich hlavním smyslem.

Zůstávala tak pouze exekutiva, prezident a jeho vláda, kteří tvrdošíjně přetrvávali jako listy, které nechtějí spadnout…

Marie dorazila na místo jednoho chladného listopadového dne, dva měsíce po podzimním konkláve. Nikomu neřekla, co se chystá udělat. Nikdo by se jí tak nemohl posmívat, kdyby to nevyšlo.

Zásluhou toho, že silnice se již neudržovaly, píchla pneumatiku v ošklivém výtluku na Constitution Avenue a musela poslední kilometr jít pěšky.

Nezvedenci se poflakovali ve skupinkách, jak to mají ve zvyku, opíjeli se do tuposti a rozbíjeli všechno, co se ještě rozbít dalo. Bylo zvláštní, jak jim vůbec nedocházelo, že vlastně dělají to, co si Nimbus přeje. Rozebírali staré město, jako když bakterie rozkládají zbytky mrtvoly.

„Čau, krásko,“ začal se jí posmívat jeden z nich. Jako by urážka smrtky byla projevem odvahy, a ne bezuzdná pitomost.

Marie ho ignorovala a nevšímala si ani hvízdání a vulgárních poznámek, které se ozývaly z nezvedeneckých stínů kolem cesty. Nestálo jí to za tu námahu, nechat se tím naštvat. Nezvedenci si dělali, co chtěli, ale ve skutečnosti toho moc nebylo, neboť Nimbus by nedovolil nic, co by byla opravdová ohavnost.

Bílý dům byl jedinou stavbou, která se doposud udržovala, stejně jako pozemky kolem něho. Oáza za vysokým plotem, neustále střežená. Samozřejmě to bylo jen divadlo, nic víc.

U hlavní brány stáli dva strážní vyzbrojení hrozivě vyhlížejícími automatickými puškami. Na sobě měli maskovací uniformy, což Marii donutilo potlačit smích. Maskování? Vážně? Měli si vzít středověké brnění, bylo by to hezčí.

„Nechte mě projít,“ nařídila jim.

Sevřeli zbraně pevněji. „To vám nemůžeme dovolit, madam,“ řekl jeden z nich.

„Budete mě oslovovat ‚Vaše Ctihodnosti‘ a odstoupíte na stranu.“

Nasadili přísnější výraz a nepohnuli se – ale ona poznala, že mají strach.

„Co uděláte, zastřelíte mě?“ zeptala se. „Ty vaše zbraně nejsou ani nabité.“

„To nemůžete vědět.“

„Ovšemže to vím. Nimbus nabité zbraně nikomu nepovoluje. Jedině smrtky je můžou mít. Máte štěstí, že vám Nimbus vůbec dovoluje si s takovými věcičkami hrát.“

„Vaše Ctihodnosti,“ promluvil druhý strážný s náznakem zoufalství v hlase, „děláme jenom svou práci.“

Ne, jenom marnili její čas. „Jdu si pohovořit s vaším šéfem,“ sdělila jim. „Jestli vás budu muset pokosit, abych toho dosáhla, udělám to. Tak jak to bude?“

Čekala. Stráže se nepohnuly. Sáhla tedy do róby pro nůž –

– a ve stejnou chvíli, kdy to udělala, nechala žena nalevo zbraň klesnout a ustoupila stranou. Druhý strážný rychle udělal totéž.

„Moudré rozhodnutí,“ poznamenala Marie a prošla mezi nimi na rozlehlý jižní trávník. Neohlédla se, jestli zbraně zahodili a zmizeli, nebo na svých zbytečných stanovištích zůstali.

Strážní u hlavního vstupu se zřejmě nějak dozvěděli, že v areálu je smrtka, protože dveře nikdo nehlídal. Uvažovala, jestli dostali rozkaz se stáhnout, nebo prostě dezertovali.

Uvnitř všechno vypadalo tak, jak si to představovala. Béžovo-bílá dlaždičková podlaha. Schody s červeným kobercem. Ustrnulé místo, které se od smrtelných dob vůbec v ničem nezměnilo. Ze stěn nostalgicky shlížely portréty dávno mrtvých prezidentů, mezi impozantními výtvarnými díly velebícími klady demokratické vlády lidu a pro lidi. Nádherný sen, který občas dokonce fungoval – jenže dokud byli lidé chybující, nikdy nemohl být dokonalý. Dokonalost si žádala Nimba. A smrtky.

Marie cestou narazila na několik dalších stráží – ale ne tolik, jak očekávala –, a všichni před ní své nenabité zbraně odložili. S odporem se setkala, až když se pokusila vstoupit do západního křídla. Představoval jej jediný voják, který zůstával na svém stanovišti u paty schodů.

„Prosím, nenuťte mě, abych ho zradil, Vaše Ctihodnosti,“ promluvil voják.

Vypadalo to, že sbírá kuráž, aby se nechal pokosit, ale když to Marie neudělala, nepatrně se uvolnil. Spíš než že by Marii nechal projít, tvářil se, že tam vůbec žádná smrtka není. Voják stál na místě, ale jen tak, jak stojí balvan na místě v řece. Marie proklouzla kolem něho a po majestátním schodišti vyšla nahoru.

Takzvaný prezident nebyl ve svém sídle, v oválné pracovně, ani v žádné z běžných částí rozlehlé budovy. Dobrá, takže hrajeme na schovávanou, pomyslela si.

Přiložila ruku na bezpečnostní snímač, který jí ze zákona musel vyhovět, a vnikla do jedné z tajných chodeb – před veřejností možná skrytých, ale neexistovaly informace, ke kterým by smrtky neměly přístup, a smrtka Curieová si dala na domácím úkolu záležet. Po několika schodištích sestoupila do bunkru z armovaného betonu pod ctihodnou budovou – úkrytu, který měl odolat útokům všeho druhu.

Když se přiblížila k ocelovým dveřím, pevným jako trezor, zjistila, že tam není nikdo, kdo by ji chtěl zastavit. Bezpečnostní snímač si přečetl její biometrické údaje, masivní systém západek se odemkl a dveře se těžce otevřely.

Uvnitř našla skupinku mužů a žen choulících se v jakémsi válečném sále. Mapy a obrazovky. Zarámovaná vlajka z dob, kdy takové symboly odlišovaly jedno místo od druhého.

Při pohledu na smrtku Curieovou v zářivě fialové róbě a s nožem v ruce se ozvalo lapání po dechu a fňukání. Poznávala všechny ty tváře. Byli to členové prezidentova kabinetu. A v jejich středu sám prezident Hinton.

Někteří se od Marie odvrátili, někteří sklonili hlavy v gestu pokorné kapitulace, další si zakryli oči, jako by doufali, že tak mohou několik vzácných chvil popírat, co jim zrak říká. Pouze samotný Hinton se jí s plamenným vzdorem vydržel dívat do očí.

„Jsem smrtka Marie Curieová,“ prohlásila. „Určitě víte, proč jsem tady.“

„Jsi sotva víc než dítě,“ ušklíbl se posměšně Hinton. „A ani nejsi z tohoto regionu.“

„Já myslela, že Nimbovy regiony neuznáváte,“ odvětila. „A navíc to nehraje roli. Smrtky nejsou vázané svými regiony. Můžeme kosit, kdekoli chceme.“

„Nemáš právo sem přijít a vyhrožovat mi.“

„Ovšemže mám, pane prezidente,“ odpověděla. „Lidstvo mi dalo právo dělat, co se mi zlíbí. To je zákon, podle něhož teď žijeme – nebo jste zapomněl?“

„Okamžitě odsud odejdeš!“ poručil Hinton. „A já možná na tento vpád zapomenu.“

Marie se krátce zasmála. „Oba víme, že odsud odejdu pouze jedním způsobem,“ řekla mu.

Nato se k Hintonovi naklonil ministr zahraničí. „O smrtkách je známo, že vyjednávají. Třeba bych mohl vyjednat dohodu.“

„Taková smrtka já nejsem,“ sdělila mu Marie.

„Ne,“ prohlásil Hinton tak, že z jeho slov čišel odpor. „Ty jsi ten nejhorší druh. Mladá, idealistická, hloupě umíněná. Myslíš si, že tvoje cíle jsou stejně čisté a zářivé jako tvoje čepel.“

„Možná jsem všechno, co jste řekl,“ uznala Marie, „ale jsem taky nevyhnutelná.“

A pak se jeden z ostatních pokusil vyrazit ke dveřím. Tím to začalo.

Mariina dýka byla rychlá. Dívat se na její mistrovství bylo úžasné – a celý svět je měl brzy spatřit, neboť v každém rohu byly kamery. Věděla to, ale nehrála pro ně. Jednoduše plnila svou povinnost, účelně a elegantně. Padali k zemi, jeden po druhém, až zůstával pouze samotný Hinton, nyní skrčený v koutě. Pak se veškeré jeho siláctví zhroutilo pod tíhou okamžiku.

Marie instinktivně poznala, že toto je zlomový okamžik. Nejenom pro ni, ale pro celý svět. Pro celý lidský druh. Cítil to také? To proto se mu třásly ruce?

„Pro vás už není místo,“ oznámila mu. „Civilizace se posunula dál.“

„Dobře, odejdu,“ začal žadonit. „Odejdu do exilu. Už mě nikdy neuvidíte.“

Ale Marie zavrtěla hlavou. „Nimbus by s tím byl spokojený – a kdybyste na to přistoupil dřív než dnes, nebyla bych tady. Jenže vy jste exil nepřijal. A já pro Nimba nepracuji.“

„Budeš toho litovat,“ prohlásil. „Zapamatuj si, co ti říkám – jestli něco vím, tak to, že budeš želet dne, kdy ses takto rozhodla. A až se to stane –“

Ale pokračování jeho samomluvy razantně uťal jediný švih.

Marie vystoupala zpátky do Bílého domu. Snažila se pochopit, co právě udělala. Uvolnila cestu Nimbovi, aby mohl vládnout bez překážek. Zároveň upevnila moc a nezávislost cechu smrtek, jak nikdo předtím. Přemýšlela, jestli tím neporušila druhé smrtčí přikázání. Dalo se pokosení posledních problematických postav lidské vlády považovat za projev zaujatosti? I kdyby ano, co nejhoršího jí cech smrtek mohl udělat? Zkritizovat ji? Odebrat jí na rok nebo dva právo kosit? Odříznutí světa od minulosti určitě stálo za každou cenu.

V prezidentském apartmá si našla koupelnu a napustila si vanu. Neproběhlo to zdaleka čistě. Z rukou si sice mohla krev smýt, ale pohled na tu, která se rozstříkla po róbě a vsákla do ní, působil strašlivě.

Ale její úbor byl tlustý, tak jej obrátila naruby, aby krev zamaskovala. Myslela si, že to možná bude vypadat divně, ale nevypadalo. Podšívka její róby byla hedvábná, levandulová. Byl to jemný, tlumený odstín. Zjistila, že se jí ve skutečnosti líbí víc než ostře nachová.

Klíčové okamžiky dějin mají vlastní přitažlivost, takže po opuštění budovy zjistila, že se tam srotil malý, ale rozrůstající se dav. Brána byla rozražená, stráže pryč. A prakticky všichni v davu drželi ve zvednuté ruce nějaké zařízení, kterým zaznamenávali, streamovali, zvěčňovali tento okamžik pro potomstvo jako nový kotevní bod.

Uvědomila si, že si nepřipravila žádný proslov, ale něco říct musela. Tak se stalo, že slova, která v tu chvíli pronesla – slova, která budou brzy znát na celém světě –, vycházela skutečně od srdce.

„To, co jsem dnes udělala, je mé břímě a můj dar,“ řekla davu. „Budoucnost je volná. Den nemůže být jasnější. Ať všichni žijeme!“

Nimbus by možná uměl předpovědět, co bude následovat, ale Marie to rozhodně nedokázala. V dalších týdnech se ozvuky jejího kosení začaly projevovat po celém světě. Monarchové, diktátoři a hlavy států, které v podstatě již neexistovaly, byli koseni jeden po druhém, až nezůstal žádný. Státy teď byly oficiálně minulostí. Jediné rozdělení teď představovaly regiony. Všichni si byli rovni. Nikdo si nekonkuroval. Už žádné „oni“, pouze „my“. A při každém politickém kosení zazněla stejná slova.

„Budoucnost je volná. Ať všichni žijeme!“

Nimbus, který se k otázkám života a smrti nevyjadřoval, k tomu se svou obvyklou nevzrušeností uvedl pouze následující: „Nežádal jsem o to, ale mé řízení planety to trochu usnadní.“

Marie přesto nedokázala prezidentova poslední slova dostat z hlavy. Bude prý želet dne, kdy se takto rozhodla. Přemýšlela, kdy ten den nastane.

Na zimní konkláve Marie dorazila svým porsche a našla tam stejného muže co minule, jak tam čeká, aby jí mohl znovu zaparkovat auto. Zřejmě usoudil, že je to jeho trvalé poslání. Jakmile se přiblížila k mramorovým schodům do Kapitolu ve Fulcrum City, celý přihlížející dav obrátil oči jejím směrem. Lidé, kteří tam dorazili sledovat příjezd smrtek, si začali něco šeptat. Brzy však šepot zanikl v tichu. Ostatní smrtky si jí všimly a ustoupily stranou, udělaly jí širokou uličku. Pustily ji, aby šla před nimi.

„Nová róba ti sluší, smrtko Curieová,“ poznamenal smrtka Vonnegut bez sebemenšího uculení nebo náznaku ironie. Poděkovala mu kývnutím. Potom se, na těchto schodech poprvé, otočila k davům po obou stranách, pousmála se a nenápadně zamávala – a lidé vypadali, jako by se chystali z její pozornosti omdlít. Slyšela, že se jí teď říká „Malá vražednice“. Vadilo jí to mnohem méně, než by čekala. Dávalo jí to osobnost, z níž měla motivaci vyrůst.

Bylo to zvláštní, ale smrtky kolem už jí nenaháněly strach. Nemohla se dočkat, jak se k ní teď bude chovat Michael. Třeba v ní uvidí spíš sobě rovnou než žačku. Další bonus jejího neblaze proslulého kosení.

Když přecházela do vstupní haly, kde čekala bohatá konklávní snídaně, zaslechla, jak smrtka, kterou ani neznala, mluví s druhou.

„Jednou z ní určitě bude vrchní sekáčka,“ prohlásila smrtka. „Ta holka je impozantní.“

Marie se usmála, protože její budoucnost byla konečně volná.

Od zvířat raději dál

Napsáno společně s Michaelem H. Paynem

Smrtka Fields si podržel pod nosem hot dog, zhluboka nasál vzduch a vydechl. „To je něco: vůně kvalitní, silné hořčice pod dokonalou azurovou oblohou!“ Otočil se a zahrnul prodavače zářivým úsměvem. „Tomu se nic na světě nevyrovná, Charlesi.“

„Jistě, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl Charles, i když to byl spíš povzdech než promluva. Ten člověk byl melancholik do morku kosti. Nebýt kvality jeho hot dogů, Fields by ho pokosil už před léty. Ano, byla to běžná značka – ale umění bylo v přípravě. Přesně správné množství hořčice a kysaného zelí – křehkého, ne nasáklého – a houska zahřátá na dokonalou teplotu. Fields ten hot dog prakticky vdechl a potom si ze zlatohnědé róby ometl drobky.

„Myslím, že si dám ještě jeden.“ Fields se opřel o vozík a díval se, jak obyvatelé západomerického Oxnardu korzují pobřežním parkem. Stíny listů tančily ve větru od oceánu nad travnatými kopečky a klikatými pěšinkami. „Kéž by všechny dny mohly být takové,“ prohlásil a počíhal si na Charlesovu reakci.

„Většina je,“ odvětil Charles obvyklým pohřebním hlasem. „Déšť a mraky máme jen tehdy, když to Nimbus dovolí – a to je podle mě jenom tak často, jak lidé chtějí.“

Fields prahl po obyčejném přikývnutí nebo úsměvu – nebo třeba i větším projevu nadšení. Možná po upřímném prohlášení, že město je tak monumentálně skvělé Fieldsovou zásluhou, nikoli kvůli Nimbovi, který mu jakožto smrtce nebyl k ničemu. Byl mrzutý, že Charles stáhl jeho myšlenky k něčemu nepříjemnému, a začal se mračit. Uvědomil si, že jeho prsty sebou škubou po vycházkové holi s dýkou, která mu visela na ruce. Byl to reflex, kterému se poměrně často poddával.

Mrzutost držela na jeho seznamu přečinů trestaných pokosením přední místo – a lajdáčtí číšníci, otravní puberťáci a nepozorní majitelé domácích mazlíčků z této části pobřeží to po třech desítkách let jeho smrtkovského působení dobře věděli.

Ale i když Charles dovedl být protivný, Fieldse obměkčovala láskyplná péče, se kterou provozoval své řemeslo. Projevovala se v tom, jak ukládal párek do housky, jako by dával miminko do kolébky. Právě to Fieldsovi umožňovalo přivírat oči nad mnohými jeho chybami.

Fields pro hot dog sáhl, ještě než mu jej Charles začal podávat. „Buď tak hodný, Charlesi, a připrav třetí,“ požádal ho Fields. „Inspiruji se zářným příkladem Xenokrata – vrchního sekáče v sousední StředoMerice – a snažím se pár kilo přibrat.“ Fields si poplácal břicho, které nebylo pod róbou skoro vidět. „Bohužel, ať se snažím sebevíc, krev jako by se proti mně spikla.“ Zakousl se do hot dogu a nechal hořkost úvah spláchnout jeho sladkostí a slaností.

Charles si tiše odkašlal. „Mohl byste si nechat upravit nanity, Vaše Ctihodnosti, aby vám dovolily trochu přibrat.“

Sousto se pokusilo sklouznout do špatné trubice; Fields zakašlal, předklonil se, dupl, dostal hlasivkovou štěrbinu pod kontrolu a namáhavě polkl. „A přiznat tak porážku?“ Narovnal se a zavrtěl hlavou. „Vítězství mysli nad hmotou, Charlesi! To je vůdčí princip, který dostal svět tam, kde dnes je, a –“

V tom okamžiku se rozštěkal pes a klid idylického dne byl rázem tentam. Fieldsovi se z toho zvuku sevřely útroby a veškeré další myšlenky skončily v troskách.

„Godfrey Daniels!“ zvolal. Nepodařilo se mu vypátrat, co ten výraz ve skutečnosti znamená, ale vědělo se, že jeho historický patron jej používal, když se rozčílil, a tak smrtka Fields spolu se jménem přijal i jej. Uchopil vycházkovou hůl s mečíkem – další svérázný doplněk, který si vypůjčil z milované smrtelné doby – a prudce se od vozíku otočil, připravený zjednat smrtící nápravu na tom, kdo se opovážil narušit nádherný poklid, o který tak dlouho a tak těžce usiloval.

Nešlo o to, že by neměl rád psy – on psy zbožňoval. Ale podobně jako s dětmi vyznával zásadu, že je lepší je vidět než slyšet.

Když byl malý, měl psa, kterého miloval – jenže přirozený život psů byl krátký a cena za jejich oživení a omlazení se při každém takovém zákroku zdvojnásobovala. Když to nakonec začalo být cenově neúnosné, mnozí lidé se rozhodli nechat svého miláčka zemřít. Předpokládal, že je to způsob, jak populaci domácích zvířat regulovat – neexistovaly koneckonců žádné zvířecí smrtky, které by je kosily –, ale když byl dítě, připadalo mu to kruté.

Jako smrtka však měl zadarmo všechno – včetně nekonečného oživování domácích zvířat. Přesto teď Fields žádného psího společníka neměl. Jeho poslední pes, kokršpaněl, měl chatrné zdraví a z častých cest do oživovacího centra při zvířecím útulku se stala otravná záležitost, když se neustále zmrtvoval. Poté, co ho tam odvezl k oživení naposledy, už si ho nevyzvedl. „Věnujte ho někomu, kdo si ho zaslouží,“ řekl jim v oživovacím centru. „Třeba někomu, kdo bude mít s takovým zvířetem náchylným k nehodám víc trpělivosti.“

Nebyl si úplně jistý, ze kterého směru se zaštěkání ozvalo, ale když se otočil, skutečně spatřil psa bez vodítka, jenž k němu klusal parkem vedle mladého páru, kterému zřejmě patřil. Byl hedvábně lesklý, šedobílý – Fields se až zarazil, když ho uviděl. Bylo to docela roztomilé zvíře. Hlavu drželo vysoko, hruď se mu nadouvala, načechraný ocas se elegantně zvedal a stáčel, až se dotkl hýždí.

Fields s potěšením zjistil, že toto není pes, který štěkal – dokonce z něho vyzařovalo takové sebeovládání, až si Fields nedovedl představit, že by vůbec někdy zaštěkal. Jako by taková věc byla pod jeho úroveň. Zvuk se ozval znovu a Fieldsovi se tentokrát podařilo zaměřit, že jeho původcem je ňafající stvoření o velikosti krysy, které je na pěšině o něco dál. Žena v neonově růžovém oblečení, kterému se dařilo být ještě nápadnější než hlasitý pes, zvířátko vzala ze země a schovala je.

Fields ty dva znal. Ňafající pes byl pomořanský špic, který slyšel na jméno Keksík, a jeho majitelka se jmenovala Constance, dál nevěděl. V průběhu let jí věnoval několik přísných pohledů, ale toto? Tak nehorázné narušení dokonalého oběda? Jeho laskavá povaha měla své meze.

Ale ženě se mohl věnovat později. Bezprostředněji ho zajímal ten nový pár a jeho mnohem důstojnější pes.

Fields v rychlosti zhltl zbytek párku, rozmáchlým gestem se opřel vycházkovou holí o zem a vykročil směrem k nim.

„Dobré odpoledne,“ zahlaholil žoviálně, jak to uměl. „Doufám, že dovolíte, abych vás přivítal v Oxnardu, zářivém drahokamu západomerického pobřeží.“

Nepatrný záškub v jejich tvářích byl něčím, co Fields způsoboval všude, kam přišel. Všechny smrtky ho znaly. Bylo to potlačení panické reakce, která se dostavila pokaždé, když lidé spatřili smrtku, a pudově je nutila bojovat, nebo utéct. Jelikož obojím by si přivodili pokosení, naučili se lidé tento specifický instinkt potlačovat. Přesto o sobě v takových chvílích dával vědět.

Jejich reakce byla rozčilující, ale pes nezaštěkal, díky čemuž mohl Fields zůstat milý i nadále. Bylo to skutečně výjimečné zvíře.

Fields se předklonil, rukou bez prstenu zamával psovi před čenichem a zářivě se na mladý pár usmál. Vypadali doopravdy mladě, ne jako spousty těch, kteří obrátili list při prvním náznaku vrásek.

„Dovolte, abych se představil.“ Kdyby měl klobouk, smekl by, ale neměl rád, jak mu klobouky připlácávají vlasy na spánky. „Fields, jméno mé, místní smrtka a uvítací výbor v jedné osobě. Je pro mne vždy potěšením, když mohu přivítat nové obyvatele a přesvědčit se, že chápou, jakou tady máme krásnou malou komunitu. Chystáte se v Oxnardu bydlet, nebo jste jenom na návštěvě?“

Pár se usmál, lehce nervózně. „Rádi vás poznáváme, Vaše Ctihodnosti,“ promluvil muž. „Právě jsme se sem přestěhovali z Regionu vycházejícího slunce.“

Skutečně měli mírně panasijské rysy – ale něco takového nedělalo Fieldsovi starosti. Bylo hezké vědět, že jejich pobřežní městečko přitahuje lidi ze vzdálených míst. Jen doufal, že se z toho nestane zvyk.

„Já se jmenuji Khen Muragami a toto je moje žena Anjali. Tady náš šikoku se jmenuje Jian –“

„Skvělé, to je skvělé,“ řekl Fields. Jména obou členů páru již zapomněl, zato jméno psa ho chytilo na uši a donutilo stáhnout rty.“ Rozumím tomu správně, že jste tomuto krásnému zvířeti dali jméno ‚John‘?“ Zavrtěl hlavou. „Nepochopím, jak můžou lidé dát psovi obyčejné lidské jméno – navíc, jestli se nepletu, je to fenka…“

Mladá žena si odkašlala. „Promiňte, Vaše Ctihodnosti, ale jmenuje se Jian.“ Ve tvářích se jí udělaly zdravé dolíčky. „Občas dovede být pěkné číslo, proto je její jméno staré panasijské slovo pro dvousečný meč.“

„Staré?“ Fields se rozzářil. „Já jsem totiž na věk smrtelnosti expert. Můj historický patron byl dokonce jedním z nejslavnějších existenciálních filozofů smrtelné éry, jemuž se podařilo onu minulou dobu shrnout do dvou pravidel, která podle mě platí i pro naše moderní dny. První z nich, ‚Poctivého člověka nepodvedeš‘, ukazuje, že smrtelní lidé, kteří žili spokojeně, se nedali svést na scestí. A druhé, ‚Podvodníkovi nedej rovnou šanci‘, nás nabádá, abychom neměli slitování s těmi, kteří správnou cestu skutečně opustí.“

Ruku s prstenem si v gestu upřímnosti položil na hruď. „Skutečně slova, podle kterých se dá žít.“ Neušlo mu, jak oči páru zůstávají viset na prstenu.

„To jistě,“ řekl muž s úsměvem, který ukazoval o několik zubů víc, než bylo nutné. „A děkujeme vám za uvítání, Vaše Ctihodnosti. Budeme se těšit, že se potkáme ve městě.“

„Ano, jsem svým způsobem nepřehlédnutelný. Přeji vám oběma hezký den.“ Pak se naklonil o něco víc a podíval se psovi do tmavých, nemrkajících očí. „I tobě, Johne.“

Vrátil se ke stánku, kde pro něho měl Charles připravený třetí hot dog. „Rozkošné zvíře. Určitě si zaslouží příhodnější jméno. Ale takové věci se dají napravit.“

Charles na druhé straně stánku téměř znehybněl, a Fields mu to nedokázal mít za zlé. Svou profesi měl rád. Goddard, velice výřečná smrtka ze StředoMeriky, hlásal některé skvělé principy týkající se vztahu smrtky ke své práci. Škoda, že před několika měsíci při zpackaném kosení tonistů uhořel tak, že se nedal oživit. Ale možná to zas taková škoda nebyla. Koneckonců, Goddard byl nepříjemně hlučný a okázalý…

Fields si povzdechl. „Budu muset Johnovu rodinu dnes večer navštívit – ale ještě dřív dojde na lámání chleba s Constance a Keksíkem. A chléb nebude jediný, kdo to odnese.“

Constance (dál nevěděl) mu to nijak neusnadnila. Když přijel k ní domů, ještě si balila kufry, přestože od chvíle, kdy spáchala přestupek trestaný pokosením, uplynulo už několik hodin. Kdyby si dala na přípravě útěku víc záležet, mohla mu ušetřit spoustu námahy, ale to ona ne.

Ztropila plačtivou hysterickou scénu, jaká pokosení tradičně předchází, ale aspoň že dala Keksíka do transportní tašky, než na ni Fields vytáhl mečík ze své vycházkové hole.

To majitelé šikoku byli mnohem slušnější. Vzali své pokosení s nadhledem – jenom do omrzení opakovali, jak je John velice zvláštní a potřebuje obzvláště svědomitou péči.

V tomto případě se následný vývoj ukázal jako příjemné překvapení. Fields měl v róbě uspávací pistoli, nabitou a připravenou k použití, avšak pes znovu prokázal vytříbený charakter. Ani na něho nezavrčel, když mu sundal starý obojek se známkou a nahradil ho novým. Vzhledem k náročným událostem, jichž byl právě svědkem, bylo takové chování poměrně překvapivé. Ale v těchto osvícených časech si člověk nepořizoval psa na ochranu, ne?

„Tvé nové jméno je Trixie,“ oznámil fence Fields a zacinkal známkami, které jí teď visely na krku. Bylo to jméno, které dával adoptovaným fenkám vždycky. Doma měl spoustu vybavení pro „Trixie“ – zvolit jiné jméno by bylo plýtvání. Navíc dospěl k závěru, že jako Trixie vypadá. A to stačilo. Nasadil jí na obojek vodítko a ona ho docela pokorně následovala do jeho limuzíny. Naproti tomu transportní taška s Keksíkem putovala do kufru, který dokázal neustálý štěkot toho ďábelského stvoření ztlumit.

O deset minut později jeho limuzína zastavila u obrubníku tak prudce, až mu zadrnčelo v páteři. Když se k tomu přidalo, že ten zatracený krám si snad dnes večer vybral nejdelší možnou trasu, výsledkem byla jeho nálada: kyselá, pokud ne přímo mizerná. Autonomní vozy cechu smrtek se nemohly zapojit do Nimbovy elektronické dopravní sítě – což z nich dělalo flotilu umělé neinteligence. Ale i problémové automatické vozy byly nekonečně lepší než mít lidského řidiče. Fields nechápal, jak někdo může snést, že se tak bezvýhradně svěří jiné osobě.

S Keksíkovou transportní taškou v jedné ruce a Trixiiným vodítkem v druhé vykročil k hlavnímu vstupu do oxnardského zvířecího útulku a oživovacího centra. Sotva pár sekund poté, co zazvonil, se dveře otevřely a za nimi se ukázala žena s prošedivělými vlasy, se kterou už Fields v minulosti jednal. „Dobrý večer, Dawn,“ řekl. Znovu zalitoval, že nemá klobouk, který by mohl smeknout. „Vždycky je milé vidět známou tvář.“

„Smrtko Fieldsi.“ Dawn sklouzla očima dolů a znovu jimi vyjela nahoru, až obsáhla celý výjev. „Oba tito psi jsou živí,“ povšimla si. „Znamená to, že jste nepřišel proto, abyste si nechal pejska oživit?“

„Dnes večer ne,“ pověděl jí. „Zvíře v tašce věnuji útulku. Nepochybuji o tom, že mu najdete disciplinovanější majitele, než měl předtím. A tuto krásku –“ Pokynul k Trixie, která seděla na cestičce vedle něho, uši měla našpicované a čenichala nějaký pach – „adoptuji já sám. Dokumenty se vyřizují stále na stejném místě?“

Prošel dveřmi a zamířil k recepci.

„Přece víte, že jako smrtka žádné formuláře vyplňovat nemusíte, Vaše Ctihodnosti.“

„Stejně tak sem nemusím nosit zvířata, když pokosím jejich majitele, přesto to dělám,“ připomněl Fields. „A nemusím nosit zvířata zpátky na oživení, když se jako společníci neosvědčila, přesto dělám i to. Protože vyplňování formulářů a tyto další laskavé skutky dávají dobrý příklad. Jsem možná nad zákonem, ale nestojím mimo něj.“

„Jistě, Vaše Ctihodnosti.“ Vzala si od něho Keksíka a Fields přistoupil k nejbližšímu počítačovému terminálu. Jakmile se k němu přiblížil, přátelské Nimbovo rozhraní zmizelo a nahradila je jednoduchá, čistě funkční obrazovka, se kterou se setkávala každá smrtka, když přišla k počítači. Fields si našel příslušné formuláře a dal se do práce. Jeho nový psí svěřenec celou tu dobu trpělivě čekal vedle něho.

„Z tohohle mám dobrý pocit,“ zavolal na Dawn, která zůstala vzadu a snažila se zklidnit Keksíka. Vystřídal za ta léta pěknou řádku psů, ale pravdou bylo, že osoba v jeho postavení nějakého psa potřebovala, jen zatím navzdory neustálému hledání nezjistil jakého. Mnoho těch ostatních psů mělo prazvláštní tendenci se zmrtvovat, ale něco mu říkalo, že s tímhle to bude úplně jiné.

Když všechny adopční formuláře vyřídil, mile se rozloučil s Dawn a odešel. Jenže když vykročil na ulici, zjistil, že jeho limuzína je pryč. Jednou rukou zašmátral v kapsách po tabletu. Poklepáním na něj zjistil, že auto je doma v garáži a dobíjí si akumulátory.

„Godfrey Daniels,“ zamručel. Škoda, že neživý předmět se pokosit nedá. Fields se nadechl a znovu vydechl. Nemělo smysl plýtvat zlostí na stroj. Kromě toho, byl krásný večer a ulice města byly známé svou poklidností, zejména po setmění, kdy budou venku pouze nezvedené typy. Neviděl u takových lidí žádný užitek a kosením to dával jasně najevo. Samozřejmě se na žádnou skupinu nezaměřoval – ale zjistil, že několik příkladů přitahujících pozornost stačí, aby se začaly šířit fámy a vznikl určitý dojem, nepodložený tvrdými daty, jimiž by si mohl přivodit problémy u vrchní sekáčky Pickfordové a jejích statistiků.

Fields se na psa, který mu seděl u nohou, usmál. „Tak pojď, Trixie,“ řekl tím nejpřesvědčivějším hlasem. „Uděláme si hezkou malou procházku a seznámíme se spolu.“

Věděl, že při mluvení se zvířaty je nejdůležitější tón a řeč těla. To ale neznamenalo, že rozhovor, i když se může jevit jednostranně, musí být prázdný. Fields musel přiznat, že mu ta jednostrannost vyhovuje. Správně vychovaný pes ho nechal mluvit, aniž by se Fields musel bát, že ho zvíře bude přerušovat, odvádět od tématu, nebo se dokonce na něco ptát.

„Uvidíš, Trixie, že od strýčka Billa se nemáš čeho bát. Než se naděješ, budou z nás skvělí přátelé a parťáci.“

Fenka škubla ušima dopředu a svědomitě ho poslouchala… ale působilo to prázdně. Neprojevovala žádný strach, ale stejně tak se mu nesnažila zavděčit. Fields nevěděl, co si o tom má myslet. Ale musel uznat, že zdrženlivá reakce je lepší, než aby pes vyl, štěkal nebo po něm skákal, jak to v prvních společných okamžicích dělali někteří z těch, jež si osvojil v minulosti.

„Příjemná procházka ulicemi tvého nového města,“ prohodil. „To je něco, co by ti mělo rozproudit krev.“

A pes na to samozřejmě neřekl nic.

Na svého psa z dětství měl Fields – který byl tenkrát jenom malý Jimmy Randell – vzpomínky hezké i nepříliš hezké. Towser byl urostlý a svéhlavý malamut, kterého bylo podle jeho rodičů možné svěřit do péče téměř výhradně malému Jimmymu. Na tom by nebylo nic špatného, pokud by on sám byl trochu starší a statnější. Towser byl mistr v tom, jak někam vyrazit a Jimmymu se vyškubnout. Život ubohého psa se krutě přerušil, když Towserovi padla do oka malamutí fenka na druhé straně ulice. Vrhl se do vozovky, kde ho okamžitě zabilo auto. Rodiče Towsera nechali oživit, ale neobešlo se to bez stížností na cenu a Jimmyho přísného pokárání. „Pes musí vědět, kde je jeho místo,“ zdůrazňoval mu neustále otec. „Oni chtějí vědět, kde je jejich místo. Když vědí, kdo je pán, jsou spokojení a zklidní se.“

Proto byl od toho okamžiku na Towsera přísnější a omotával si vodítko kolem ruky dvakrát, když ho bral na procházku. Zpočátku to fungovalo, jenže jednou večer Towser zahlédl mývala, jak se šine přes ulici. Znovu vyrazil… a tentokrát stáhl do vozovky i Jimmyho, kde je oba zmrtvil náklaďák. Pokud šlo o mývala, vyvázl se zdravou kůží, jak to mývalové umějí.

Jimmy se po oživení dočkal dalšího pokárání a Towsera už zpátky nedostal. „Nechali jsme ho oživit a poslali jsme ho na ranč,“ oznámil mu otec. „Tam se o něj postará někdo odpovědnější,“ dodal, aby si rýpl.

Table of Contents

První švih

Impozantní

Od zvířat raději dál