Přeložila Jitka Švubová

Copyright © 2014 by KAREN A LYNCH

All rights reserved.

Translation © Jitka Švubová, 2023

ISBN 978-80-242-9299-1

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 1

TUŠILA JSEM, ŽE to přijde – dokonce ještě předtím, než do mě narazil a já se proletěla dobré čtyři metry a přistála na hromádce u zdi. „Auvajs.“ Před očima se mi roztančily mžitky a v místě, kde jsem se kousla do tváře, jsem v puse ucítila krev. To ovšem nebylo vůbec nic v porovnání s tím, jak mě všechno ostatní bolelo až do morku kostí. Proboha, kolik násilí ještě dokáže lidské tělo snést?

Na tvář mi padl stín. „Nějaké zlomeniny?“ zeptal se nevrlý hlas se skotským přízvukem, ve kterém zaznívala spíš netrpělivost než starost.

Přetočila jsem se na záda, protáhla bolavé končetiny, abych odhalila případná zranění, a zamručela jsem, když mi přitom trochu luplo v rameni. Potěšilo mě, že i když jsem potlučená jak přezrálá broskev, pořád mám tělo vcelku, a vzhlédla jsem k tmavovlasému muži, který nade mnou stál rozkročený s rukama v bok. „Přežiju to,“ zamumlala jsem. Nebyla jsem si tak úplně jistá, jestli z toho mám radost.

Napřáhl ke mně ruku a já se jí váhavě chopila a nechala se vytáhnout na nohy. Jakmile mě pustil, tělocvična se se mnou roztočila a raději jsem se opřela o zeď. Nepotřebovala jsem ale žádný ostrozrak, abych si všimla, že můj bolestivý let neunikl pozornosti Terrence a Joshe – dalších dvou nováčků, kteří byli ve stejné místnosti, a pokud se zrovna nepokoušeli předstírat, že se soustředí na vlastní cvičení, pozorně nás sledovali. Nemohla jsem jim to mít za zlé. Můj každodenní trénink byl pokaždé báječnou podívanou – asi jako když na dálnici potkáte hromadnou bouračku a taky si nemůžete pomoct a prostě musíte zpomalit, abyste si ji důkladně prohlédli.

Callum si zkřížil paže na mohutné hrudi a vrhl na mě káravý pohled. Byl svalnatý, převyšoval mě skoro o třicet centimetrů a byl to takový můj trest za všechny přehmaty, kterých jsem se kdy v minulosti dopustila. Nebo jsem si to alespoň říkala, když jsem své čerstvě zhmožděné tělo každý den nořila do léčivé lázně. Bylo mi záhadou, jak mě vůbec mohlo napadnout, že by výcvik pod vedením usměvavého bojovníka se sexy culíkem a čokoládově hnědýma očima mohl být legrace. Stačilo necelých pět minut první lekce, abych zjistila, jaká pohroma se za tím hezkým úsměvem skrývá.

„Pořád se svým Morim nespolupracuješ. Když se mu neotevřeš, nikdy se nenaučíš bránit se ani bojovat. Nezapomínej, že bez toho démona uvnitř jsi pouhý člověk a jsi právě tak bezmocná.“

Jenže já nejsem tak úplně člověk. To ovšem Callum nevěděl – a ani nikdo jiný tady. Mé tajemství znala jen hrstka lidí a všichni byli v tuhle chvíli na míle daleko.

Zakroužila jsem rameny, abych trochu uvolnila křeč. „Vždyť já vím, co jsi mi říkal. Akorát netuším, jak to udělat. Třeba mám vadného démona.“

Zamračil se na mě ještě o něco víc. „Tvůj démon žádnou závadu nemá a není to nic, o čem bys měla vtipkovat. Jak se z tebe asi má stát bojovnice, když se neumíš prát?“

„Třeba vůbec nechci být bojovnice.“

Callum se štěkavě zasmál. „Na někoho, kdo nechce, nějak moc přitahuješ průšvihy.“ Překvapeně jsem zamrkala a on jen potřásl hlavou. „To víš, že jsem slyšel o tvých malých dobrodružstvích i o tom, jak kvůli tobě celá jednotka – a to raději ani nemluvím o dvou z našich nejlepších lidí – skoro měsíc běhala sem a tam po celém Maine.“

Při té poznámce mi v hlavě vytanul obraz tmavovlasého bojovníka s planoucíma šedýma očima. Naštvaně jsem ho zase zapudila. „Byli tam kvůli upírům, ne kvůli mně, a mohli odjet, kdy se jim zachtělo. Vlastně jsem jim i několikrát říkala, ať si dají odchod.“

„Ano, to jsem slyšel.“ Že by mu v očích problesklo pobavení? „Není moc takových, kteří by si troufli Nikolasi Danšovovi odporovat. Od někoho, kdo se odvážil, jsem čekal víc.“

Snažil se mě vyhecovat, a já mu na tu návnadu nehodlala skočit. „Mrzí mě, že jsem tě zklamala. Možná by sis měl na trénování najít někoho jiného, kdo ta tvá očekávání splní.“

Ušla jsem jen asi tři kroky, než zavrčel: „Kam si myslíš, že jdeš? Hodina ještě neskončila, vzdálit se můžeš, až ti to dovolím. A teď koukej zaujmout správný postoj.“

Tolik tedy ke zdvořilostem. Upravila jsem si polstrovanou vestu a vykročila do vyznačeného prostoru. V bedrech mě píchalo a můj zadek už teď vznášel námitky proti výprasku, který jistojistě dostanu, ale bolest jsem potlačila a otočila se tváří v tvář svému trenérovi. Možná že jako bojovnice stojím za starou bačkoru, ale pořád mám svou hrdost a prostě vydržím do konce, i kdyby mě to mělo zabít.

Callum ale vůbec nebyl tam, kde jsem ho čekala. Rozhlédla jsem se okolo a našla jsem ho u dveří uprostřed rozhovoru se dvěma muži a ženou, které jsem předtím ještě nikdy neviděla. Žena byla vysoká, oblečená do červených šatů se sukní po kolena, měla bezchybnou pleť a dlouhé, rovné černé vlasy a byla prostě překrásná. Nešlo si nevšimnout, jak kluci přestali předstírat, že se věnují výcviku, a bezostyšně na ni civěli. Ona si jich ale zřejmě nevšimla, protože smaragdově zelenýma očima sklouzla ke mně a lehce nakrčila nos. Málem jsem se nahlas rozesmála: mohla jsem se jen dohadovat, jak příšerně asi po dvou hodinách s Callumem vypadám a jak páchnu.

Přesunula jsem raději pozornost na dva muže, kteří krásku doprovázeli. Oba byli, jako ostatně všichni Mohirové, vysocí, ale jinak se od sebe zjevem dost lišili. Jeden měl tuctový obličej, kudrnaté hnědé vlasy a opálenou pleť. Druhý měl dlouhé blond vlasy stažené do ohonu, který podtrhoval jemně řezané rysy jeho tváře. Zatímco naslouchal něčemu, co mu zrovna vykládal Callum – ať už to bylo cokoli –, modrýma očima těkal po místnosti. Na okamžik se zastavil i u mě a pak se znovu obrátil k mému trenérovi. Autorita, která z něj vyzařovala, stejně jako to, jak ostatní nováčci okamžitě ožili, mi napověděly, že to nejspíš bude někdo důležitý. Tohle místo je jako včelí úl – skoro denně sem bojovníci přicházejí a zase mizí, takže ani nejde všechny znát. Zjevně jsem ale byla v téhle místnosti jediná, kdo si toho cizího blonďáka neuměl zařadit.

Callum se na muže usmál, otočil se ke mně a znovu nasadil výraz trenéra. Čekala jsem, že nově příchozí odejdou, ale ti se místo toho opřeli o zeď, jako kdyby měli v plánu zůstat a dívat se. No výborně. Jediné, co mi dnes ještě chybí ke štěstí, jsou další lidé, co se budou dívat, jak mi Callum nakope zadek.

Obezřetně jsem sledovala, jak se Callum přesunul asi tři metry ode mě a změřil si mě chladně vypočítavým pohledem, kterého už jsem se naučila bát. „Otevři se svému Morimu, Saro. Poznej jeho sílu a nech se vést. Jeho obranné instinkty jsou velice silné a ze všeho nejvíc si přeje tě chránit. Bez tebe by nemohl existovat.“

Slyšíš to? řekla jsem zvířeti, které se mrzutě choulilo někde vzadu v mé mysli. Potřebuješ mě mnohem víc než já tebe, tak se koukej chovat slušně. Přiměla jsem se zapomenout na všechny ostatní lidi v místnosti a soustředila se výhradně na Callumovu tvář. Oči ho pokaždé prozradily o zlomeček vteřiny dřív, než zaútočil – ne že by mi teda tahle znalost někdy pomohla. Nechala jsem klesnout zdi, které držely démona v zajetí, a ucítila jsem, jak se celý zatetelil vzrušením, když se jeho klec otevřela. Ve stejném okamžiku jsem proto sáhla po planoucí energii ve svém nitru a kousek jsem si jí stáhla k sobě, abych ji v případě potřeby mohla použít. Démon byl silný, ale oběma nám bylo jasné, že s mou vílí mocí se měřit nemůže.

Já i můj Mori jsme zahlédli lesk v Callumových očích zároveň, ale démon zareagoval jako první. Vyrazil vpřed a pokusil se zmocnit mé mysli a přimět mé tělo uposlechnout jeho rozkazy. Na okamžik jsem mu to dovolila, jenže potom se mi znovu vybavila ta vzpomínka. Ještě pořád jsem pod kůží cítila spalující žár démona i bezmoc, kterou jsem zakusila, když jsem se vznášela v širém oceánu jeho mysli.

Moje zábrany vystřelily nahoru o zlomek vteřiny před tím, než do mě Callum narazil a já se znovu vznesla do vzduchu a odplachtila dozadu. Tentokrát jsem ale do zdi nenarazila. Místo toho mě někdo zachytil a přitiskl si mě k pevné hrudi.

„Myslím, že se to naše ptáče dneska nalétalo až dost, Callume.“ Muž, který mě držel, se burácivě zasmál a postavil mě zpátky na zem. Bylo mi trapně. Vzhlédla jsem a setkala jsem se s pohledem safírových očí blonďatého cizince. V jeho tváři ale nebylo ani stopy po výsměchu. Když už, usmíval se na mě mile, shovívavě.

„Asi máš pravdu,“ souhlasil Callum, když se na mě podíval. „Dej si minimálně půl hodiny v lázni, Saro, a sněz trochu kaše z gunny.“ Zamračila jsem se na něj a on se na mě přísně podíval. Nebylo žádným tajemstvím, že bych raději přetrpěla pár bolístek než muset sníst tu odpornou medicínu, co chutná jako tmel. „Jestli tě ještě jednou uvidím kulhat na večeři, tak tě složím na zem a nacpu ti ji do krku sám.“

Neochotně jsem přikývla, protože mi bylo jasné, že by svou výhrůžku splnil. Zamumlala jsem směrem k nově příchozím pozdrav a rychle jsem prchla do místnosti s vybavením, abych ze sebe shodila vestu s vycpávkami. A pak jsem co nejrychleji vyklidila pole, než si Callum usmyslí, že mě tou odporností nakrmí sám, jako to udělal hned druhý den mého výcviku.

Tmavá, dřevem obložená chodba v tréninkovém křídle byla tichá, až na tlumené zvuky boje, které ke mně doléhaly zpoza zavřených dveří. Pokud zrovna někde nezachraňovali svět, trávili mohirští bojovníci spoustu času cvičením. V pevnosti bydlelo něco mezi třicítkou a čtyřicítkou bojovníků – když nepočítám příchozí a odcházející jednotky –, takže bylo v tuhle denní dobu v tělocvičnách pokaždé pěkně rušno.

Otevřela jsem těžké dveře do dámských lázní a ulevilo se mi, když jsem zjistila, že tam nikdo není. Mohirky nejsou stydlivé a moc se s tím nepárají, takže jim vůbec nevadí svlékat se před ostatními, a na to jsem si pořád ještě nezvykla. Když budu mít štěstí, podaří se mi vklouznout do lázně a zase z ní vylézt, než se to tu moc zaplní.

Nejdřív jsem si ale došla do vestavěné skříně pro plechovku s gunnou. Trochu jsem si nabrala prstem a s úšklebkem jsem si hmotu strčila do pusy. Za pár vteřin jsem na jazyku a v každém koutku úst ucítila trpkou, nahořklou chuť a musela jsem se silou donutit pastu nevyplivnout a spolknout. Odporná pachuť přetrvávala dokonce i poté, co už mi medicína sklouzla do žaludku, a tušila jsem, že ještě minimálně dalších pět minut se jí nezbavím. Tiše jsem Calluma proklela, stejně jako každý jiný den po tréninku. Nic se tím sice nezměnilo, ale přece jen se mi trochu ulevilo.

Shodila jsem ze sebe propocené oblečení a ponořila se do nejbližší ze šesti obdélníkových van zapuštěných do vykachlíkované podlahy. Horká tekutina tiše probublávala v oblacích páry a já si blaženě povzdechla, když mi pozvolna začala tišit rány a bolístky. Netušila jsem, co do té vody dávají; věděla jsem jen, že vyvěrá z hlubokého podzemního pramene a odtud ji čerpají do velkých nádrží ukrytých kdesi pod budovou. Tam se do ní přimíchávají zvláštní soli a čisticí látky a bez přestání se odtamtud přečerpává do léčivých lázní. Víc jsem toho vědět nepotřebovala, snad už jen to, že když se v téhle vodě dost dlouho namáčíte, dělá s tělem zázraky.

Zavřela jsem oči a pokusila se uvolnit a moc se nevěnovat dnešnímu katastrofálnímu tréninku ani spoustě dalších nepříjemných myšlenek, které na mě během toho týdne a půl, co tu jsem, dotíraly. Přece jsi nečekala, že se tady hned budeš cítit jako doma. Chce to jen trochu času, musím si zvyknout na nové lidi a změnu prostředí. Nikdy jsem se moc neuměla seznamovat a nedařilo se mi navazovat nová přátelství stejně snadno jako Rolandovi s Peterem. Rty se mi zkřivily trpkým úsměvem. Další věc, na které bych měla zapracovat.

Když uplynula má půlhodina, vylezla jsem z vany a stoupla si pod sprchu. Z koupelny jsem se čistá, suchá a převlečená do čistých tepláků a trička vydala do svého apartmá ve třetím podlaží severního křídla. Westhorne je sice mohirská vojenská pevnost, ale nemají tu žádná kasárna. Moje zdejší ubytování bylo skoro stejně velké jako můj podkrovní pokoj doma, akorát mělo mnohem větší koupelnu a malý obývák s kuchyňským koutem. Bylo zařízené mnohem okázaleji, než jsem byla zvyklá, ale starožitnou postel s nebesy jsem si docela oblíbila. A krb se ještě bude hodit, jestli jsou zimy ve státě Idaho opravdu takové, jak se říká.

Otevřela jsem okno a zhluboka se nadechla čerstvého vzduchu. Výhled se od toho, se kterým jsem vyrůstala, dost lišil. Stýskalo se mi po oceánu, ale zasněžené vrcholky hor v sobě měly něco, z čeho se mi zatajil dech, kdykoli jsem je uviděla.

Kdybych je mohla svobodně prozkoumat, třeba by se mi se změnou prostředí lépe sžívalo. Až doteď jsem se však musela omezit jen na pozemky v bezprostředním okolí pevnosti. Ne že bych se za jejich hranice nezkoušela dostat, jenže už mě při tom dvakrát chytili a vrátili zase zpátky. Prý jde u nových sirotků o standardní postup a je to jen pro mé vlastní dobro, měla jsem ale jisté podezření, že to bude souviset spíš s mými dřívějšími výstřelky. Strašně ráda bych vyrazila do lesů a prošla se po horských stezkách, aniž by se při tom se mnou zacházelo jako s pětiletým dítětem, které se někam zatoulalo. Vždyť se jim nechystám utéct. Jsme tady uprostřed pustiny, nejbližší město je od nás nějakých osm kilometrů. A i kdybych se tam přece jen vydala, Butler Falls má ohromující čtyři tisíce obyvatel a víc obchodů se zemědělským zbožím než restaurací. Není to tím pádem zrovna magnet na upíry, hlavně když se vezme v potaz, že sousedí s mohirskou základnou.

S povzdechem jsem se odvrátila od okna a pustila se do pátrání po džínách a košili ve své absurdně obrovské šatně. K čemu mi proboha je místnost o velikosti menší ložnice? Veškeré moje oblečení se vejde na půlku tyče na ramínka a do dvou polic. Před pár dny sice dorazil zbytek mých krabic z domova, ale většina z nich pořád ležela nevybalená na podlaze šatníku. A i tak skoro tři čtvrtiny prostoru zůstávaly prázdné. V den příjezdu mi moje průvodkyně Claire řekla, že mi Mohirové otevřeli účet, abych si mohla dokoupit, cokoli budu potřebovat, ale s tím jsem se zatím neobtěžovala. Stejně tady ani nemám kam jít a moje staré oblečení mi bohatě stačí. A kromě toho mi připadalo divné utrácet mohirské peníze, když ty lidi sotva znám.

Popadla jsem teplý kabát a z nočního stolku jsem si vzala paperback. Patřil Nateovi a už jsem ho kdysi četla, ale když jsem se k němu teď vrátila, nestýskalo se mi tolik po domově. Zastrčila jsem si knihu do kapsy a vyšla ven z pokoje.

Scházela jsem ze schodů a šum hlasů postupně sílil. Byl čas oběda, přelidněná jídelna byla ovšem to poslední místo, kde bych teď chtěla být, a tak jsem místo toho prošla dveřmi tréninkového křídla na dvůr na zadní straně budovy. Po pravé ruce jsem měla širokou, hlubokou řeku, hraničící s jednou stranou pozemku. Původně jsem se chtěla vydat tam, ale volání lesa zvítězilo. A navíc jsem u řeky pokaždé měla pocit, že mě někdo pozoruje. Určitě se chtějí ujistit, že do ní nespadnu a neutopím se.

Minula jsem skupinu bojovníků s meči a luky. Zdvořile mi kývli na pozdrav, ale neprohodili se mnou ani slovo. I když bylo ve Westhornu krásně, pořád mi tu něco připomínalo, že je to ve skutečnosti vojenská základna. Mohirové mají jen tady ve Spojených státech desítky areálů a přinejmenším tucet jich je stejný jako tenhle. Zbytek jsou komunitní základny, které jsou ještě důkladněji opevněné než Westhorne, ale nezapojují se tak často do vojenských operací. Nemusela jsem se ptát, proč mě neposlali do jedné z obyčejných mohirských komunit. Nikdo nechtěl riskovat, že se Pán dozví, že jsem naživu, a zaútočí na areál plný dětí. Tak jsem místo toho skončila tady.

Domove, sladký domove.

Vešla jsem do lesa a obklopila mě vůně borovic. Nad hlavou jsem skrz baldachýn z větví viděla jen malé kousky modré oblohy, ale slunce se i tak dokázalo prodrat skrz a jeho paprsky vytvářely na zemi kropenatý vzor. Bylo tu naprosté ticho a jediný zvuk, který ke mně dolehl, byl zpěv ptáků ve větvích nad mou hlavou. Zhluboka jsem se nadechla a představila si, že jsem doma v lesích v New Hastings, a skoro jsem uvěřila, že na mě, tak jako dřív, každou chvíli odněkud vybafne Remy nebo některý z jeho malých bratránků a sestřenek. Rychle jsem tu melancholii setřásla. Lesy jsou tu nádherné, nemá cenu kazit si to smutkem. Vrazila jsem si ruce do kapes a jen tak jsem se bezcílně potulovala sem a tam, spokojená, že můžu být chvilku venku a o samotě. Časem se to určitě zlepší, ujistila jsem se jako každý den. Mají tu sice mnohem víc pravidel, než jsem zvyklá, a jsou trochu jiní než já, ale nejsou tu na mě vůbec zlí. Jen proto, že se tu necítím jako doma, ještě nemůžu ani ne po dvou týdnech odsoudit celou mohirskou rasu.

Chtěla jsi snad říct, že není fér odsuzovat je kvůli němu.

Pomyšlení na něj mě ale pokaždé akorát naštvalo, takže jsem se usilovně snažila soustředit se na cokoli jiného. Vykročila jsem na malou prosluněnou paseku, kde byl vzduch asi o deset stupňů teplejší než ve stínu vzrostlých stromů. Bylo dost chladno, na sezení venku skoro až moc, ale bylo to rozhodně lepší než zůstat zavřená uvnitř v domě. Zavřela jsem oči a zvedla tvář ke slunci. Naslouchala jsem tichým zvukům lesa a vdechovala jeho bohatou zemitou vůni. Jo, tohle bude prima, pomyslela jsem si, když jsem se s knížkou natáhla do trávy.

Nepřečetla jsem ještě ani dvě kapitoly, když se mi do zorného pole přikulhal malý hnědý králík a zastavil se pod stromy na kraji mýtiny. Zdá se, že dokonce i ve chvílích, kdy svou sílu zrovna nepoužívám, vysílá všem zvířatům a jiným tvorům signál a dává jim na srozuměnou, že jim neublížím. Mírná stvoření, jako třeba králíci, však vůči mně přece jen bývají trochu ostražitá. Odložila jsem knihu vedle sebe, sáhla jsem po své moci a vyslala směrem ke králíkovi pramínek energie. Čumáček se mu zachvěl, chvilku nasával vzduch a potom se pomalu vydal mým směrem. Počkala jsem, až dojde až ke mně, a nepohnula jsem se, dokonce ani když se mi čenichem otřel o dlaň. Nechala jsem do něj ze své dlaně vtékat energii, dokud se mi důvěřivě nepoložil vedle boku.

Pomalu jsem se zvedla do sedu, abych ho nevylekala, a přiložila jsem mu dlaň na záda, abych zjistila, kde je zraněný. Stačila chvilka a v jedné z jeho zadních nohou jsem objevila otok a zánět. Pohnula jsem rukou, sevřela prsty kolem poraněné nohy a opatrně jsem ji prohmatala, abych posoudila, jak závažné to poškození je. „Neboj, mrňousi. Ani nemrkneš a dám tě do pořádku.“

V hrudi se mi začal hromadit známý žár a vtékal mi paží až do dlaně. Vyhledal zranění a obklopil je hojivým ohněm, který snadno zacelil vlasovou zlomeninu v kosti a odstranil otok. Cítila jsem, jak se králičí noha vrátila do normální velikosti, a tak jsem si stáhla sílu zase zpátky a zvedla jsem ze zvířátka ruku. „A je to, jako nová.“ To bych tedy chtěla vidět, jak by něco takového zvládl Callum. Možná nejsem zrovna materiál na bojovnici, ale zase mám jiné schopnosti. Třeba by bylo lepší, kdybych se držela léčení a přenechala zabíjení opravdovým válečníkům.

Králík opatrně přenesl váhu a udělal pár váhavých skoků, než dospěl k závěru, že už mu noha zase funguje tak, jak má. „Měj se,“ zavolala jsem na něj a on si šel spokojeně po svých. Znovu jsem si lehla do trávy, abych se z léčení trochu vzpamatovala, a s překvapením jsem zjistila, že se vlastně vůbec necítím vyčerpaně. Divné, dokonce i drobné uzdravování si obvykle žádá chvilku klidu na zotavenou. Ale já byla v tuhle chvíli spíš neklidná a plná energie.

Vstala jsem a vyrazila dál. Necelé dva kilometry od budovy je malé jezero. Viděla jsem ho na mapě v knihovně, ale hned ten první den, kdy jsem se k němu pokusila vypravit, mě chytili. Možná budu mít tentokrát větší štěstí.

„Co to –? Ale ne, tohle už ne.“ Ztuhla jsem na místě, když mi kůže na hlavě začala mravenčit a ve vlasech se mi ozvalo praskání, jako by byly nabité statickou elektřinou. Dlaně a chodidla se mi začaly zahřívat a svrběly a pod rukávy košile a přes kůži na pažích mi přeskakovaly drobné výboje. Pod nohama se mi ozvalo zašustění, a když jsem se podívala dolů, spatřila jsem, jak mi kolem kotníků víří suché listí, ačkoli kolem panovalo úplné bezvětří.

Skončilo to stejně rychle, jako to začalo. Co se to děje? Za poslední čtyři dny se mi to stalo už podruhé. Měla jsem podezření, že to nějak souvisí s tím, že jsem zčásti undina. Od Aine jsem věděla, že se moje moc neustále vyvíjí, ale neměla jsem se tu na to koho zeptat. Kéž bych tak tušila, jak se jí ozvat. Slíbila sice, že mě brzy navštíví, ale měla jsem takový pocit, že víly vnímají čas úplně jinak než ostatní. Pro ni může být brzy za pár týdnů, ale klidně i za pár let. Vůbec netuším.

„Ech!“ Vyjekla jsem leknutím, když mě zničehonic uprostřed hrudi začalo svědit a pod hrudní kostí jsem ucítila chlad. Tak tohle bylo nové. Sice to vyloženě nebolelo, ale bylo to dost nepříjemné a připomnělo mi to skutečnost, že přesně do tohoto místa mě před měsícem bodli. Aine sice tvrdila, že mě víly vyléčily, ale co když se spletla? Dokonce i ony uznaly, že si nejsou tak úplně jisté, jak mé tělo na upíří krev, co byla na tom noži, zareaguje.

Podrbala jsem se a znovu jsem vykročila. Doufala jsem, že ten studený uzel zmizí. Otočila jsem se a vydala se zpátky k pevnosti a k mé nemalé úlevě začal chlad trochu odeznívat. Ať už to bylo cokoliv, zdálo se, že to přejde samo.

„Někdo nám tady zase zlobil.“

Leknutím jsem nadskočila, a když jsem se otočila, ocitla jsem se tváří v tvář muži, který se ke mně nepozorovaně připlížil. Rusovlasý bojovník stál jen asi necelý metr a půl ode mě, potřásl hlavou a střelil po mně pohledem, který jasně říkal: „Vždyť přece víš, že tady nemáš co pohledávat.“

„Fakt by mě potěšilo, kdybyste mi to přestali dělat,“ zabručela jsem.

„Copak abychom ti nedělali?“ zajímal se druhý hlas a já leknutím vypískla. Když jsem se otočila, uviděla jsem zrzkův rozesmátý zrcadlový odraz. „Sakra, vy dva! Nechte už toho!“

Lesem zaburácel smích a bojovníci-dvojčata se postavili bok po boku přede mě. Seamus a Niall se jeden druhému tak podobali, až jsem měla pochybnosti, jestli je od sebe vůbec rozezná vlastní matka. Byli stejně vysocí a měli ty samé jasně zelené oči, rozčepýřené zrzavé vlasy a klukovsky pohledné obličeje. A zrovna teď mě častovali úplně stejnými úšklebky.

„Tak kampak ses nám v tento krásný den vypravila?“ zeptal se (nejspíš) Niall.

„Šla jsem se jen trochu projít – a stejně už jsem se chystala vrátit. Můžete klidně zase dál hlídkovat, nebo co to tady vlastně děláte.“

„No, pokud nemáš v plánu přespat v horách, tak jdeš špatným směrem,“ poznamenal ten druhý, který mohl, ale nemusel být Seamus.

V horách? Asi jsem ze všech těch divných věcí, co se mi před chvilkou přihodily, trochu zmatená. Zabloudit v lese? To se mi ani trochu nepodobá.

„Tak to zase hezky otoč.“ Dvojčata se mě chystala obstoupit, ale já je zarazila zdviženou dlaní. „Dokážu zpátky dojít sama. Stačí, když mi ukážete správný směr.“

„Promiň, holka, ale máme svoje rozkazy.“

„Ale no tak, kluci, tohle už ne.“ Moje naléhání se ovšem úplně minulo účinkem a najednou jsem zjistila, že mě vedou po stezce, o které jsem ani netušila, že tam je. Dvojčata měla oči i uši na stopkách, jako kdyby za každým stromem číhalo nějaké nebezpečí, a vedla mě mezi sebou jako vzpurné dítě… nebo jako vězně.

„Šla jsem jen na vzduch. Nemusíte se mnou zacházet, jako bych byla na útěku.“

Dvojče po mé pravici – snahy rozlišit, který je který, už jsem dávno vzdala – poznamenalo: „Neříkala náhodou poprvé přesně to samé, bráško?“

„Jo, a my jsme byli tak naivní, že jsme se tím sladkým úsměvem málem nechali ošálit.“

„To bylo víc než před týdnem. Jak dlouho mi to ještě budete otloukat o hlavu?“

„A co ty tři dny nazpátek?“ zajímalo se dvojče po mé levici.

„Přece jsem vám říkala, že jsem jen chtěla chvilku pobýt u jezera. Čemu to vadí?“

Dvojče napravo se tiše uchechtlo. „Jako když sis zašla k jezeru posledně?“

„Jak o tom vůbec víte?“

Obdařil mě křivým úsměvem. „Slyšeli jsme o tobě spoustu historek.“

„A přesně proto ti na tyhle finty neskočíme,“ dodal jeho bratr. „I když už s těmi dvěma chudáky začínám drobátko soucítit.“

Stromy prořídly a uviděla jsem kamenné zdi rozlehlé budovy, kterou jsem nyní nazývala svým domovem. Minuli jsme okraj lesa a vykročili po širokém zeleném trávníku. „Myslím, že tady odsud už to zvládnu,“ oznámila jsem jim.

Ani jeden však na mou narážku nezareagoval a oba se mi cestou k budově pořád drželi po boku. Se založenýma rukama jsem je následovala. Když jsem sem přijela, nikdo mě nevaroval, že být pod ochranou Mohirů znamená, že se s člověkem bude zacházet jako s chovancem polepšovny. Dvojčata se ke mně sice vždycky chovala mile, ale ať se na to člověk díval, jak chtěl, pořád mi dělali bachaře.

Přiblížili jsme se k prostranství před tréninkovým křídlem, kde spolu zrovna hovořili dva muži, a když jsme se přiblížili, otočili se k nám a sledovali nás významným pohledem. Zpoza rohu vyšli dva další bojovníci, ve kterých jsem poznala Calluma a toho blonďáka, co se předtím objevil na tréninku. Callum mi pobaveně kývl na pozdrav, ale jeho společník se tvářil nečitelně.

Beze slova jsem se odtáhla od dvojčat a mašírovala jsem si to ke dveřím a přitom jsem se pokoušela skrýt vztek a zahanbení. Slíbila jsem, že dám tomuhle místu šanci, ale tohle už moc dlouho nevydržím. Jestli má celý zbytek mého života vypadat takhle, tak ho mám už teď plné zuby.

Už jsem skoro byla u kamenného průchodu, když jsem zaslechla křik a uviděla, jak ti dva muži na dvoře se zděšeným výrazem zírají na něco za mými zády. Co je zase? Otočila jsem se a čekala, že se na nás řítí přinejmenším celá armáda upírů. Srdce se mi prudce rozbušilo.

Ze všeho nejdřív jsem spatřila, jak Seamus a Niall společně s Callumem a jeho společníkem tasili meče. „Uteč, holka!“ zařvalo jedno z dvojčat a škublo hlavou doleva, aby se na něco podívalo. Sledovala jsem směr jeho pohledu a zalapala jsem po dechu při pohledu na dvě monstrózní stvoření, která se k nám blížila.

Nebo spíš ke mně.

Kapitola 2

NEŽ MI VŮBEC DOŠLO, CO VIDÍM, postavili se bojovníci přede mnou do obranné formace. Obě stvoření byla černá jako uhel a tak obrovská, že by vedle nich německá doga vypadala jako pudlík. Z doširoka otevřených gigantických tlam jim svítily mohutné tesáky.

Naposledy jsem tahle dvě zvířata viděla před více než měsícem ve vinném sklepě jednoho sídla v Portlandu, a takhle na denním světle nevypadala o nic krotčeji než v chabě osvětleném sklepení. Tenkrát jsem je pomocí své síly uklidnila, ale soudě podle toho, jak se tvářila teď, už je ta přátelská nálada přešla. Dokázala jsem tam jen stát a dívat se, jak se pekelní psi řítí přímo k nám, jejich obří drápy rozrývají zem a z vyceněných zubů jim odkapávají sliny.

Čtyři muži přede mnou pozvedli zbraně a mně strachy vyschlo v puse. O pekelných psech jsem toho moc nevěděla a neměla jsem ponětí, jestli jsou vůbec Mohirové pro takhle silná stvoření rovnocennými soupeři. Nepřipadalo mi, že by mi tentokrát moje schopnosti mohly být nějak ku prospěchu.

Nebo že by? Co mi to tehdy Nikolas o pekelných psech říkal? Teď patří tobě. Jakmile se jednou pekelné bestie poddají novému pánovi, dokážou být neuvěřitelně loajální. Odteď už budou poslouchat jedině tebe. Je to pravda? Skutečně se mi podrobili?

Muži byli příliš zaujatí blížícími se zvířaty, než aby si mě všímali, a tak jsem od nich kousek poodstoupila. Jakmile nás od sebe dělilo asi tři a půl metru, otočila jsem se a rozběhla se doleva. Cestou jsem se v sobě pokusila nashromáždit co nejvíc energie. Jestli měl Nikolas pravdu, tak mi pekelní psi neublíží, když jsem teď jejich paní. A jestli se mýlil… Ztěžka jsem polkla. Na to jsem snad raději ani nechtěla myslet.

Zastavila jsem se a otočila se a v tu chvíli psi změnili směr a rozběhli se přímo na mě. Bojovníci se ohlédli, a když jim došlo, co jsem udělala, spatřila jsem v jejich tvářích hrůzu. Obrátili se a chystali se psy zastavit. Už jsem párkrát viděla, jak rychle se Mohirové dokážou pohybovat, a bylo mi jasné, že u nich budou první. Musím honem něco udělat, než bude pozdě.

„STŮJTE!“ zaječela jsem z plných plic a energie, kterou jsem v sobě nahromadila, způsobila, že se můj hlas rozlehl po celém trávníku silou, jakou jsem u něj ještě nezažila. Muži i zvířata se zprudka zarazili, zůstali stát jen malý kousek od sebe a vytřeštěně na mě zírali. Přiložila jsem si ruku k hrdlu. Vážně jsem tenhle zvuk vydala já?

Trochu jsem ztišila hlas. „Nehýbejte se.“ Jedno z dvojčat otevřelo ústa a chystalo se něco namítnout, ale já ho zarazila. „Já tyhle dva chlapce znám a myslím, že si s nimi poradím.“ Vůbec jsem netušila, jestli je to pravda, ale znělo to docela dobře a povzbudilo mě, že se psi předtím opravdu zastavili.

Než mohl kdokoli cokoli namítnout, ukázala jsem si na nohy a co nejrezolutněji jsem jim přikázala: „Ke mně.“ Psi naklonili hlavy na stranu a dívali se na mě, jako kdyby si nebyli moc jistí, co mají dělat. Zopakovala jsem povel o něco důrazněji. „Ke mně.“

Vlastně jsem vůbec nečekala, že to zabere. Stěží jsem dokázala přimět přijít na zavolání Daisy, naši fenku bígla – a to jsem jí zachránila život a nechávala jsem ji spát ve své posteli, kdykoli se jí zachtělo. Takže jsem vůbec nebyla připravená na to, že se ke mně pekelní psi přiloudají a zastaví se přímo přede mnou. Tak to mě podrž! Prudce jsem se nadechla, když jsem se ocitla přímo naproti dvěma párům červeně zářících očí a nejstrašnějším tlamám, jaké jsem kdy v životě viděla. Zafuněli mi do obličeje a já ucítila na tváři jejich horký dech. Odolala jsem pokušení mávnout si před nosem rukou, když mě do něj udeřil odporný puch – něco mezi syrovým masem a zápachem nemytých nohou. Panebože, opravdu doufám, že zrovna někoho nesežrali.

„Sednout,“ poručila jsem jim a oni způsobně klesli na zadek. Hlavy měli pořád ve výši mých očí, ale s vyplazenými jazyky už nevypadali tak hrozivě. „Hodní kluci,“ pochválila jsem je a ze všech sil jsem se z jejich zkaženého dechu snažila nerozkašlat. Když člověk odhlédne od jejich rozměrů, rudých očí a čelistí, které by dokázaly zlámat kosti, tak jsou to vlastně jen dva přerostlí psi.

„Kdepak jste se tu vy dva vzali?“

Oba začali bušit ocasy do země a já se s úlevou usmála. Natáhla jsem se, pohladila jsem jednoho hafana po hlavě a pořádně ho podrbala za ušima. Přesunul se ke mně a přimáčkl se mi k boku. Málem jsem pod jeho vahou upadla. Tenké zakňučení přitáhlo mou pozornost k opomenutému psisku na druhé straně. Poklepala jsem si na stehno a najednou mě mezi sebou mačkali dva ukrutně těžcí hafani a žadonili o mou pozornost. Připadalo mi, že jsem možná jediný člověk, který se k nim kdy zachoval vlídně. Pekelní psi se chovají jen za jediným účelem – aby mrzačili a zabíjeli. Jsou to zbraně a zbraně přece náklonnost nepotřebují.

Obličej mi zmáčely dva velice dlouhé a velice mokré jazyky. Poškrábala jsem je po hlavě a zašklebila se. „No fuj! Tohle teda není zrovna pekelné chování.“ Pokusila jsem se jim odstrčit tlamy kousek stranou, ale akorát přitlačili. Div že mě přitom neporazili. „Přestaňte, nechte toho,“ zasípěla jsem, a když to nezabralo, vyrazila jsem ze sebe: „Lehnout.“ Oba okamžitě přestali skotačit a ulehli na zem. Když už nic, alespoň jsou dobře vycvičení.

Otřela jsem si mokré tváře rukávem kabátu a zašklebila se při pohledu na zmáčené pramínky vlasů, co mi zplihle visely podél obličeje. Zrovna jsem si je odhrnovala stranou, když mi došlo, jaké kolem panuje nezvyklé ticho, a zarazila jsem se uprostřed pohybu. Vzhlédla jsem a zjistila, že na mě všichni čtyři muži hledí s nevěřícným úžasem. Povzdechla jsem si tak tiše, že mě mohli slyšet jen oba psi. To jsem přesně potřebovala – další důvod, aby na mě lidi zírali.

Ti čtyři se ale z překvapení brzy vzpamatovali a dvojčata pokročila směrem ke mně. Psi okamžitě vyskočili na nohy, stoupli si přede mě a s hlubokým výhrůžným vrčením obnažili tesáky. Niall a Seamus ztuhli na místě.

„Dost,“ zavelela jsem a položila jsem psům ruce zezadu na krk. Vrčení ustalo, ale pořád jsem cítila, jak jsou napjatí. Zůstávali v obranném postoji, připravení při sebemenší zámince zaútočit. Co si teď počnu?

„Kdybych to neviděl na vlastní oči, tak tomu neuvěřím,“ poznamenalo jedno z dvojčat a nespouštělo přitom z pekelných psů zrak.

Jeho bratr jen potřásl hlavou. „Já to vidím, a stejně tomu nevěřím.“

Psům se při jejich slovech vydralo z hrudi hluboké, burácivé zavrčení. Zajímalo by mě, jak těm hafanům sakra zabráním, aby někomu ublížili. Vůči mně se sice oba psi chovali celkem mírumilovně, ale zjevně se to nevztahovalo na nikoho jiného – zejména ne na ozbrojené bojovníky.

„Ehm, pánové, nemohli byste ty zbraně dát dolů?“

Žádný z nich se ale ani nehnul a všichni na mě hleděli, jako by mi přeskočilo. Vzhledem k tomu, co měli před sebou, jsem jejich rozpaky chápala, ale jiný způsob, jak tuhle situaci mírumilovně vyřešit, mě nenapadal.

„Snaží se mě chránit a všichni pro ně právě teď vypadáte dost nebezpečně,“ vysvětlila jsem jim a přitom jsem nepřestávala hladit psy po hlavě. „Nevědí, že jste přátelé. Nemohli byste prosím dát ty meče pryč?“

Jako první mě uposlechl blonďák a vrátil meč zpátky do pochvy, kterou měl připevněnou na zádech. Ostatní následovali jeho příkladu, a jakmile poslední zbraň zmizela z dohledu, cítila jsem, jak se pekelní psi rázem zklidnili.

„To je mnohem lepší. A teď – asi náhodou někdo netušíte, kde se tu vzali mí pekelní psi?“

Jedno z dvojčat na mě zůstalo zírat s otevřenou pusou. „Tví pekelní psi?“

Poklepala jsem na jednu z obrovských hlav. „Vypadají snad, že by patřili někomu jinému?“

Callum se uchechtl a blonďatý bojovník na mě zkoumavě pohlédl. Seamus s Niallem na ně zírali, jako kdyby čekali, až jeden nebo druhý něco řekne. Oba ale mlčeli, a tak nakonec promluvilo jedno z dvojčat: „Přivezli je sem včera. To je všechno, co vím. Obvykle se stvůrami nemám nic společného.“

„Ona jsou tu ještě nějaká další zvířata?“

Vydal ze sebe jakýsi neurčitý zvuk. „Zvířata bych jim sice tak úplně neříkal, ale jo, myslím, že jich ve zvěřinci obvykle pár bývá.“

Vybavila se mi vzpomínka na mladé trolly uvězněné v kleci a zmocnil se mě hněv. „Vy tady máte zvěřinec? Jako že je vystavujete v klecích?“

„Ale ne, jen tomu tak říkáme. Je to prostě místo, kde přechováváme pár stvoření, co dělají lidem problémy, dokud nezjistíme, co s nimi.“

„Chci se tam jít podívat.“ Vypadalo to, že se chystá něco namítnout, tak jsem prohlásila: „Jestli tam budou bydlet moji psi, tak to tam chci vidět. A kromě toho, jak jinak byste je tam asi dostali?“

Loupl ostražitým pohledem po psech a povzdechl si. „Tak za mnou.“

Vydala jsem se v jeho stopách a udržovala mezi námi bezpečnou vzdálenost, zatímco mě vedl ke shluku kamenných budov v zadní části pozemku. Pekelní psi kráčeli vedle mě, ale viděla jsem, jak neustále zkoumají okolí a hledají cokoli, co by mohlo představovat hrozbu.

Claire mě během prohlídky k těmhle budovám nevzala, a tak jsem si myslela, že to jsou jen další tělocvičny nebo sklady zbraní. Největší z nich byla dlouhá a dvoupatrová, měla obdélníkový půdorys a okna jen ve druhém patře. Klenutá střecha vypadala jako skleněná, ale zřejmě byla z mnohem odolnějšího materiálu. Byl tu jen jeden vchod a můj průvodce otevřel těžké, vyztužené ocelové dveře, abych mohla i se psy vejít jako první.

Ať už jsem čekala cokoli, nebyla to světlá, vzdušná, dvoupatrová místnost rozdělená na osm zamřížovaných výběhů různých velikostí. Mezi klecemi byly pevné stěny, zřejmě aby se obyvatelé výběhů mezi sebou navzájem nerušili, a přední stranu každého výběhu tvořily ocelové mříže. Při příchodu dovnitř jsem sice do kotců neviděla, šouravé zvuky ze zadního konce zvěřince mi však prozradily, že alespoň jeden z nich někdo obývá.

„Mohla bych se tady porozhlédnout… který že jsi?“

Zakřenil se na mě. „Seamus. Jen do toho, ale možná bys nejdřív měla ubytovat svoje zvířátka, protože tu druhou potvoru pěkně znervózňují. A mě taky.“

„Kam patří?“ Sice se mi příčilo zavírat tvory do klecí, ale zdravý selský rozum mi napověděl, že by tu asi pekelní psi neměli pobíhat jen tak bez dozoru. Alespoň prozatím.

„Tam.“ Seamus ukázal na první výběh, který měřil přinejmenším šest metrů na délku a čtyři a půl metru na šířku. Vepředu byla kousek od podlahy dvířka, jimiž se dovnitř dalo prostrčit krmení a voda, a vzadu jsem spatřila průchod vedoucí do něčeho na způsob temné jeskyně.

Mávla jsem rukou k otevřeným dveřím klece. „Tak jo, kluci, šup dovnitř.“ Psi na okamžik zaváhali a mě napadlo, že možná odmítnou do kotce vstoupit. Rozhodně bych jim to nemohla mít za zlé. Mně by se tam taky nechtělo. Potom už ale bez další pobídky zamířili dovnitř a já za nimi zabouchla branku. „Budu vás chodit každý den navštěvovat. A když budete hodní, možná mě občas nechají vzít vás na procházku.“

Seamus na mě udělal obličej, který jasně naznačoval, že pekelným psům nikdy nikdo nebude věřit dost na to, aby je nechal volně pobíhat po okolí, bez ohledu na to, jak vzorně se budou chovat. No, to se ještě uvidí. Jsem za ně teď zodpovědná a nenechám je přece zavřené v kleci jako zvířata v zoo.

Poté, co jsem branku zaklapla, Seamus prozkoumal zámek. „Hmmm, nevypadá rozbitě. Jak se ti dva dostali ven?“

„Třeba někdo zapomněl zamknout.“

Zamyšleně zavrtěl hlavou. „U klecí se zámky zavírají automaticky a jdou otevřít jen přes hlavní ovládací panel nebo pomocí zakódovaného klíče. Požádám ostrahu, ať mi dají dnešní záznamy.“

Rozhlédla jsem se kolem sebe a všimla jsem si několika bezpečnostních kamer připevněných v pravidelných intervalech nahoře na stěnách. Na každý výběh dohlížela jedna kamera a další dvě byly vedle vchodu. Dávalo celkem smysl, aby byli takhle nebezpeční tvorové pod přísným dohledem.

Nechala jsem Seamuse mudrovat nad zámkem a přešla jsem k dalším klecím. Byla jsem strašně zvědavá, jaké druhy zvířat tu mají. První tři byly prázdné, ale z té čtvrté jsem uviděla stoupat něco, co připomínalo tenké pramínky kouře, a přidala jsem do kroku.

„Dej si bacha, holka. K tomuhle se radši moc nepřibližuj,“ zavolal na mě Seamus těsně předtím, než jsem mohla nakouknout do výběhu. Poslechla jsem varování, a než jsem se podívala na jeho obyvatele, přesunula jsem se co nejdál. Spadla mi čelist a oči mi málem vylezly z důlků.

„Co to…? Do háje zelenýho, vy tady máte draka!“

Zírala jsem na zelenohnědé stvoření, které vydechovalo drobné obláčky kouře a sledovalo mě obrovskýma zelenýma očima, jež se až znepokojivě podobaly krokodýlím. K šupinatému tělu mělo přitažená kožnatá křídla a krčilo se u zadní stěny klece jako kočka připravená k útoku. Na draka bylo docela malé, jen asi jako doopravdy statný býk, z čehož jsem vyvodila, že to bude nejspíš ještě mládě. Draci v Severní Americe normálně nežili, takže bych docela ráda věděla, co ho sem prokristapána přivedlo.

„On to vlastně není drak, ale wyverna.“ Přistoupil ke mně muž s krátkými černými vlasy a olivovou pletí a stanul mi po boku. „A pěkně zákeřná, když už jsme u toho. Než se nám tohohle chlapíka podařilo chytit, tak stihl v Utahu pět lidí popálit a dva zabít.“

Pokusila jsem se vzpomenout, co všechno jsem o wyvernách četla. Jsou menší a rychlejší než jejich dračí bratránci, ale nemají takovou sílu. Vydechují menší plameny a místo čtyř nohou mají jen dvě. Zatímco draci jsou inteligetní, wyverny mají blíž ke zvířatům. Jsou spíš něco jako okřídlení krokodýli – a právě tak nebezpeční.

Otřásla jsem se. „Co s ním bude?“

„V Argentině máme jedno místo, kde je učíme lovit upíry. Než si pro něj někoho pošlou, máme zatím Alexe tady. Nechoď k němu moc blízko. Chrlí oheň skoro na metr daleko a bez váhání se tě pokusí usmažit.“

Neubránila jsem se smíchu. „Alexe? Vy jste pojmenovali wyvernu Alex?“

Muž se zasmál. „Tohle jméno mu dal jeden z chlapů, co ho chytili. Že prý je to stejně protivný mrzout jako jeho starší brácha.“

Potřásla jsem hlavou a s úsměvem jsem k němu napřáhla ruku. „Ahoj, já jsem Sara.“

„Sahir.“ Usmál se a laskavě se na mě díval tmavýma očima. „Hodně jsem toho o tobě slyšel.“

Ušklíbla jsem se. „Jo, ty a všichni ostatní zjevně taky. Skoro mi připadá, že jsou bojovníci ještě větší drbny než holky u nás na střední.“

Sahir se rozchechtal znělým hlubokým smíchem. Okamžitě jsem si toho člověka oblíbila. Vykročil ke kleci pekelných psů a já ho následovala. Hafani na něj výhrůžně zavrčeli, ale on si toho nevšímal. „Už jsem se staral o pěknou řádku příšerek, ale tohle je první párek ďábelských bestií, co jsem kdy dostal do péče. Jsou fakt vzácné. Když jsem slyšel, jak je zajali, musím se přiznat, že mě napadlo, jestli celá ta historka není vymyšlená – dokud jsem tě sem s nimi neuviděl přicházet.“

„To byla ta nejujetější věc, jakou jsem kdy zažil,“ podotkl Seamus, který se konečně přestal zabývat zámkem na psí kleci. „Když jsem viděl, jak se na nás řítí, byl jsem si jistý, že tady dneska někdo umře. Nenapadá tě, jak se ty bestie mohly dostat na svobodu, Sahire?“

Sahir jen zavrtěl hlavou. „Od té doby, co je včera večer přivezli, tady nikdo nebyl a klíče visí u mě v kanceláři. Možná bychom měli zkontrolovat záznamy z bezpečnostních kamer.“

Oba jsme Sahira následovali do jeho jasně osvětlené kanceláře v zadní části budovy, kde se přihlásil do počítače. O pár kliknutí později otevřel záběry z bezpečnostních kamer v budově. „Všechny záznamy skladujeme v centrální bezpečnostní databázi, ale když máte oprávnění, můžete si je zobrazit na libovolném počítači,“ vysvětloval mi, zatímco klikal na kameru u psí klece. Otevřel záznam a vrátil se o hodinu zpět. Potom video pomalu přetáčel dopředu, dokud jsme nespatřili, jak se dveře do klece s klapnutím samy otevřely a pekelní psi vyběhli ven. Sahir přepnul obrazovku na jedno z venkovních zařízení a sledovali jsme, jak zvířata rozrazila hlavní dveře a vyřítila se ven z budovy.

„A nemohlo se to odemknout omylem?“ zeptala jsem se, ale jejich výrazy mi prozradily, že to není zrovna moc pravděpodobné.

Seamus se podrbal na bradě. „Moc lidí neví, že tady ty bestie jsou, a nenapadá mě, proč by je měl někdo pouštět na svobodu.“

„Pro jistotu požádám ostrahu, aby dala na klece další zámek,“ řekl Sahir, zatímco si znovu procházel záznam. „Ale jsem fakt rád, že neutekl i Alex.“

Při představě, jak nám tu po okolí poletuje wyverna a chrlí oheň na všechno, co se pohne, jsem se otřásla. „Jo, to já taky.“

Jakmile jsme si prohlédli všechna videa z bezpečnostních kamer, Seamus prohlásil, že musí zpátky do práce, a odešel. Zůstala jsem s pekelnými psy ještě hodinku a chvíli jsem věnovala i seznamování se Sahirem, který byl ve Westhornu taky nový. Přišel sem před dvěma měsíci z areálu v Keni a ještě předtím žil po celé Africe a Středním východě. Původně pocházel z Afghánistánu, ale zájem o nadpřirozené tvory ho zavedl daleko od domova. Považoval se spíš za učence než za bojovníka a bylo zřejmé, že mu na blahu zvířat, o která se stará, dost záleží. Řekl mi, že do zvěřince sice moc lidí nechodí, ale že můžu psy navštívit, kdykoliv budu chtít.

Do hlavní budovy jsem se odpoledne vrátila v mnohem lepší náladě. Bylo zvláštní mít tolik volného času, ale nováčci ve Westhornu neměli pravidelnou školní docházku. Mohirské děti chodily do školy do šestnácti let a potom zahájily výcvik, buď ve své domovské pevnosti, nebo na místech, jako je Westhorne, kde si jejich výuku vzali na starost ostřílení bojovníci. Kromě mě tu bylo ještě šest dalších nováčků a už jsem si všimla, že mají mnohem nabitější rozvrh než já. Já jsem sice po ránu musela trénovat s Callumem, ale jinak jsem měla až doteď všechna odpoledne volná. Podle Calluma to bylo proto, abych měla trochu času zvyknout si na nový režim, než začne plnohodnotný výcvik. Osm hodin s tím skotským tyranem? Už se nemůžu dočkat.

Zpátky ve svém pokoji jsem zapnula supervýkonný notebook, který na mě první den čekal v mém pokoji. Můj původní počítač proti němu vypadal jako starý krám a byla jsem opravdu vděčná, že se Mohirové vyžívají v moderních technologiích. Co se týče rychlosti, strčila jejich síť můj starý kabelový modem do kapsy u trenýrek. Pokaždé, když jsem se přihlásila, to byl úplný ráj.

Ze všeho nejdřív jsem se připojila do nového e-mailového účtu, který mi založil můj hackerský kamarád David. Taky se ukrývá před Pánem, a co se komunikace týče, je dost paranoidní, což vzhledem k naší společné historii vůbec není na škodu. Mimo jiné mi ukázal, jak na novém počítači odhalit sledovací software, pro případ, že by Mohirové hlídali, co na internetu dělám. Ani trochu mě netěšilo, že si je musím takhle proklepnout, když je ještě ani kloudně neznám, ale musela jsem mít jistotu. Naštěstí jsem v notebooku nic neobjevila.

Ve schránce na mě čekala nová zpráva od Davida. Rychle jsem ji otevřela, celá nedočkavá, jestli pro mě má nějaké novinky. Bylo mi jasné, že Mohirové určitě po Madeline a po Pánovi pátrají, ale za ten týden a půl, co jsem tady byla, jsem zatím neslyšela ani slůvko o tom, jak jsou s tím daleko. A tak jsme s Davidem po Madeline slídili na vlastní pěst. No, většinu práce vlastně odváděl David, koneckonců měl ale na jejím nalezení stejný zájem jako já.

To poslední vodítko, o kterém jsem ti psal, byla falešná stopa. Zrovna ale prověřuju několik dalších a pár kamarádů mi s tím pomáhá. Možná mi to nějaký ten týden zabere, ale jestli je M ve Státech, tak ji najdu. Dám ti pak vědět, co je nového. Dávej na sebe pozor.

Znovu jsem si ten e-mail přečetla. David je ve svém oboru opravdu třída a vsadím se, že jeho kamarádi zrovna tak. Jestli někdo dokáže Madeline najít, tak on. A až ji vypátrá, tak nám Madeline pěkně poví všechno, co ví o upírovi, který nám převrátil život naruby. Ještě pořád jsem netušila, jak ji přimějeme mluvit, ale určitě na něco přijdu. Mohla bych jí třeba pohrozit, že ji předhodím pekelným psům.

Zhruba posté mě napadlo, co jí brání prostě zvednout telefon, zavolat Mohirům a vyklopit jim, kdo ten Pán je. Proč tráví život na útěku, když by se té věci, před kterou utíká, mohla prostě zbavit? Vždyť je to bojovnice a lovkyně upírů. Měla by svět upírů zbavovat, a ne chránit identitu někoho tak nebezpečného, jako je Pán. Ani jsem neplýtvala časem nad úvahami, proč jeho jméno neprozradila, aby mě ochránila. Madeline svůj nedostatek mateřských citů projevila už dávno.

Zavřela jsem e-mail a prošla si pár diskuzních fór, abych zjistila, co se děje ve světě. Podle mého starého známého Wulfmana byl v Maine poslední dobou docela klid. Mám podezření, že to bude nějak souviset s tím, že po všech těch upířích rejdech za poslední měsíc byl teď každý vlkodlak ve státě v pohotovosti. Po tom všem, co se nám tam přihodilo, jsem si dělala trochu starosti o Natea, ale Roland mě neustále ujišťoval, že Maxwell celou oblast důkladně střeží a celá smečka na mého strýce dohlíží.

Zbytek země bohužel takové štěstí neměl a dočetla jsem se přinejmenším o dvou tuctech zmizelých osob v Kalifornii, Texasu a v Nevadě, ve kterých mohli mít prsty upíři. Pokaždé když jsem si představila člověka ve spárech těch zrůd, jsem se celá roztřásla. Dokonce i potom, co jsem ho zabila, se mi o Elim pořád zdají noční můry. Nedělala jsem si iluze, že bych dokázala zahnat dalšího upíra, a moc dobře jsem věděla, že za trochu jiných okolností to se mnou tehdy mohlo moc špatně skončit. Kdyby Nikolas a vlkodlaci nedorazili v ten správný okamžik. Kdyby nebyl Eli tak nepozorný a všiml si, že sahám pro nůž.

Zazvonil mi telefon a já se po něm natáhla. Na tohle číslo mi volají jen Roland a Nate, takže bylo jasné, že to bude jeden z nich. Už ve chvíli, kdy jsem hovor zvedala, jsem se usmívala.

„Dlužíš mi pořádnou laskavost, běsino,“ prohlásil žertem Roland a sám se uchechtl přezdívce, kterou mi před týdnem vymyslel.

Zaklonila jsem se na židli a zamračeně jsem zírala do zdi. „Přestaň mi tak říkat, nebo už s tebou nepromluvím ani slovo.“

Má chabá pohrůžka ho ale akorát rozesmála. Oba jsme věděli, že na to nikdy nedojde. „Myslím, že mi to odpustíš, až ti povyprávím o své dnešní malé výpravě do jisté nejmenované jeskyně.“

Žaludek se mi zachvěl vzrušením. „No?“

„No, je to pěkný peklo se tam dostat. To sis nemohla najít nějakou míň nebezpečnou schovávačku?“

„Našel ji Remy, a ne já, a musíš uznat, že je to úplně perfektní místo. No, tak už to vyklop.“

„Víš ty vůbec, jaká zatracená zima na tom útesu je?“ zakvílel. „Myslím, že mám ještě pořád zmrzlý palce u nohou.“

„Rolande!“

Povzdechl si. „Zpráva doručena a mám odpověď.“

Vyskočila jsem na nohy a srdce se mi zběsile rozbušilo. „Odpověď? On mi tam něco nechal?“

„Spíš nakreslil na stěnu té jeskyně. Vyfotil jsem si to mobilem. Nechápu, že to vůbec přečteš. Vypadá to jako nějaký hieroglyfy.“ Slyšela jsem, jak si hraje s mobilem. „Zrovna jsem ti to poslal.“

Doštrachala jsem se k počítači, abych si zkontrolovala e-maily, a musela jsem čekat další půlminutu, než se mi jeho zpráva zobrazila. Otevřela jsem přílohu a chvíli jsem na obrázek beze slova zírala. Oči se mi zalily slzami. Opustit domov bylo už tak dost těžké, ale když jsem musela odejít bez rozloučení s Remym, bylo to, jako kdyby malý kousek mého já umřel. Po spoustě přemlouvání se Roland uvolil dojít do jeskyně a nechat mu tam mým jménem stručný vzkaz. Remy lidské písmo nezná a já zase umím v trollí řeči napsat jen pár desítek slov, takže by se moje zpráva dala přeložit jako: Chybíš mi. Sara. Na stěně jeskyně stálo v trollí řeči: Taky mi chybíš, kamarádko.

„No tak? Co to znamená?“

Přetlumočila jsem znění vzkazu Rolandovi a on si hlasitě odfrkl. „To je všechno? Já se tady dvakrát škrábu dolů z útesu, zadek mi přitom div neumrzne, a to všechno jen proto, abych zjistil, jestli s tebou ten troll pořád kamarádí? Do prkýnka, to jsem ti mohl říct rovnou a ušetřit si cestu.“

„Vůbec trolly neznáš, Rolande. Mají úplně jiné zvyklosti než my a jejich starší jsou strašně přísní.

Kdyby Remymu nařídili, ať se ode mě drží dál už napořád, tak by je poslechl.“

Znovu si povzdechl. „Možná neznám trollí způsoby, Saro, ale viděl jsem vás s Remym pohromadě. Věř mi, že na setkání s ním jen tak nezapomenu. Je jedno, co se tehdy stalo nebo co mu řeknou jeho starší. Tenhle troll vaše přátelství nikdy nezahodí.“

Roland je většinu času samá legrace a občas je trochu potrhlý, takže někdy zapomínám, jak dokáže být vnímavý. „Myslím, že jsem to asi potřebovala slyšet přímo od něj. Díky, žes to pro mě udělal. Jsi nejlepší.“

„Já vím. To mi říká spousta lidí.“

Obrátila jsem oči v sloup a rozchechtala jsem se. „Dobré vědět, že se některé věci nikdy nezmění.“

Zasmál se společně se mnou. „Co na to říct? Ženský mě prostě zbožňujou.“

„Ty jsi beznadějný případ, víš to? Ale jednoho krásného dne najdeš někoho, kdo si z tebe hned nesedne na zadek, a já doufám, že se s ní někdy setkám.“

„Jednu takovou už jsem potkal a zlomila mi srdce hned na základce.“

„Ale, nezačínej s tím zase.“ Zavřela jsem oči. Pořád ještě mi bylo trapně z toho, jak se mi Roland i Peter nedávno přiznali, že když jsme ještě byli malé děti, byli do mě oba zamilovaní.

„Vsadím se, že jsi teď v obličeji rudá jako rajče,“ škádlil mě.

„Dej pokoj, nebo ti neřeknu, co se dneska stalo.“

„Něco zajímavějšího než tady u mě?“

Vyprávěla jsem mu o pekelných psech, zvěřinci a wyverně. Udiveně hvízdl a prohlásil, že mu musím poslat nějaké fotky. „Nejsem si jistá, jestli se to smí, ale zeptám se. Možná bys za mnou někdy mohl zajet na návštěvu a podívat se na vlastní oči.“

„Jo, vlkodlak na návštěvě u Mohirů, to bude určitě úplná idylka.“

„Nikdy nevíš. Už se staly i podivnější věci.“ Začala jsem odlupovat etiketu z lahve s colou na svém stole. „Máš na příští týden nějaké zvláštní narozeninové plány?“ Bodlo mě u srdce, když jsem pomyslela na to, že s ním na jeho osmnácté narozeniny nebudu. Pro vlkodlaka je to velký mezník – od osmnácti let jsou považováni za dospělé a začnou chodit na lov a hlídkovat s ostatními dospělými vlky. Pro nás oba to bylo trochu hořkosladké. Oba jsme z jeho blížící se plnoletosti měli radost, ale trápilo nás, že ji spolu nemůžeme oslavit. Od mých vlastních narozenin mě dělil jen měsíc a kousek a moc jsem si nedovedla představit, že tu na ně Roland s Peterem nebudou.

„Žádné velké plány nemám. Myslím, že ten další den stejně musím do práce.“

„Ty máš práci? Kdo jsi a co jsi provedl s Rolandem?“

„A co je ještě horší, budu dělat u strejdy Maxe na pile,“ zaúpěl. „Každý víkend.“

„Neříkal jsi vždycky, že než pracovat u Maxwella, tak radši půjdeš někam do fast foodu?“

„Nemám moc na výběr. Jestli si mám někdy pořídit nový auto, potřebuju prachy a na pile se slušně platí.“

Zmocnil se mě pocit viny. Rolandův pick-up zdemolovala crocottí smečka, která se mě snažila najít. Měl to staré auto moc rád.

„Vím, proč jsi najednou tak ztichla, a koukej toho hned nechat,“ napomenul mě. „Nebyla to tvoje chyba. A kromě toho mi jeden kluk ze smečky možná pošle starýho mustanga, co má v kůlně. Bude chtít trochu opravit, ale bratránek Paul slíbil, že mi s tím píchne. Pamatuješ se na něj? Dělá automechanika. Potřebuju akorát sehnat dost peněz na zálohu a bude můj.“

Usmála jsem se, když jsem slyšela, jak nadšeně zní. „Kéž bych tam tak mohla být a vidět ho. Ještě jsme nedokončili naše lekce řízení.“

„No tak na to zapomeň! Viděl jsem, jak dopadlo to poslední auto, které jsi řídila.“

„Hele, za to jsem přece nemohla. A navíc se mi podařilo těm padouchům ujet, nebo snad ne?“

„Mohirové určitě mají spoustu aut a můžou si je dovolit nahradit, až si s nima pocvičíš.“ Trochu si odfrkl. „Vsadím se, že by tě mohl učit Nikolas – teda pokud se u toho nepovraždíte.“

Trhla jsem sebou a málem jsem přitom lahev převrhla. Odsunula jsem ji mimo dosah a vztekle jsem na ni zahlížela. „Toho jsem neviděla od chvíle, co mě tady vysadil a vzal roha.“

Roland se na okamžik odmlčel. „Určitě toho má spoustu co dohánět a co nevidět se vrátí.“

„Ať si klidně táhne napořád, mně je to fuk.“

„Ale no tak, tohle přece nemyslíš vážně. Nikolas není zase tak špatnej, a když to říkám já, tak už to něco znamená.“

„Nechci se o něm bavit.“ Obličej jsem měla celý rozpálený a dlaně mě začínaly svrbět. Vzedmula se ve mně vlna roztrpčení nad tím, že se můj nejlepší kamarád zastává zrovna tohohle člověka. Tušila jsem, že to trochu přeháním, ale nemohla jsem si pomoct. Pokaždé když jsem si vzpomněla, jak se Nikolas vypařil, sotva jsme sem přijeli, zachvátil mě vztek a lítost. Po tom všem, čím jsme si spolu prošli, se ani neobtěžoval s rozloučením.

Z rozhořčeného vnitřního monologu mě vytrhlo tiché zasyčení. Podívala jsem se na lahev pár centimetrů od své ruky a při pohledu na limonádu, která zčistajasna začala pěnit, jako by ji někdo pořádně protřepal, jsem jen zalapala po dechu. Po dlani, kterou jsem měla k lahvi blíž, přebíhaly modré záblesky statické elektřiny a z prstů mi odletovaly jiskřičky. Zdálo se, že lahev co nevidět vybuchne.

Stáhla jsem ruku zpátky a strčila si ji do podpaží. Hladina limonády prakticky okamžitě klesla. Co se to se mnou děje? No, ať už je to cokoli, je to čím dál horší.

„Haló? Jsi tam ještě?“

„Jo, promiň.“ Nedokázala jsem mluvit, aniž by se mi přitom třásl hlas. „Chvilku jsem se teď nesoustředila. Musím ti něco říct.“

„Tak joooo,“ řekl obezřetně. „Neprodávala jsi zase na černém trhu nějaké trollí orgány nebo tělesné tekutiny, že ne?“

„Rolande!“

„Promiň.“

Dlouze a zhluboka jsem se nadechla. „Víš, jak mi moje kamarádka Aine říkala, že by moje vílí moc mohla časem začít narůstat? Myslím, že už se to děje, anebo se přinejmenším něco děje.“

„Co tím myslíš?“

„Nevím. Je to, jako by se moje schopnosti porouchaly nebo něco.“ Popsala jsem mu drobné záblesky energie, včetně toho divného chladu na hrudi. „Před chvilkou jsem málem nechala vybuchnout lahev coly jen tím, že jsem se jí dotkla.“

„Hmm.“ Na okamžik se odmlčel. „Možná to nějak reaguje na tvoje emoce.“ „Jak to myslíš?“

„No, od chvíle, co jsi tam přijela, nejsi zrovna nejveselejší, a když jsem se zmínil o Nikolasovi, tak ses pěkně naštvala. Víly by přece měly být pořád vysmáté nebo tak něco, ne? Třeba negativní emoce tvoji vílí magii nějak poškozují.“

Odfrkla jsem si. „No, tak to je fakt úžasné vysvětlení.“

„Ne, vážně. Anebo by to mohly být hormony. Není zrovna ta část měsí–?“

„Nech toho! Tímhle směrem se ve svém vlastním zájmu raději vůbec nevydávej!“ Teď už mi obličej doslova hořel.

K uším mi dolehlo tlumené zachechtání, a když jsem Rolanda počastovala několika pěkně jadrnými nadávkami, akorát se rozřehtal na celé kolo. Problém je, že má Roland ukrutně nakažlivý smích.

„Tak co, je to lepší?“ zeptal se, když jsme se oba konečně přestali řehtat jako koně.

„Jo.“ Otřela jsem si oči. „Ty jsi ale vůl.“

„Ale stejně mě máš ráda.“ Potom zvážněl. „Jsem si jistý, že to s tou tvou mocí nebude nic vážného. Poslední dobou toho na tebe bylo moc a možná tě to prostě trochu rozhodilo.“

„Možná máš pravdu.“ To, co říkal, dávalo smysl. Tyhle věci se začaly dít, až když jsem se ocitla tady. Nebylo mi tu sice vyloženě zle, ale kdovíjak šťastná jsem se tu taky necítila.

„Jasně že mám pravdu. Nejsem totiž jen oslnivý krasavec, víš…“

„No to ne, máš ještě navíc ego jako stodolu.“ Už celé dny mi nebylo takhle lehko u srdce.

„No, svůj úkol jsem splnil.“ Zhluboka si povzdechl. „A teď se musím jít učit. Zítra mě čeká písemka z chemie a já odmaturovat musím.“

Chemie byla Rolandův největší strašák. Můj ostatně taky a dřív jsme si navzájem se šprtáním pomáhali. Tenhle předmět je to jediné, co mi tady fakt nechybí. „Tak zlom vaz a ještě jednou díky, že jsi kvůli mně šel do té jeskyně.“

„Pro tebe vždycky. Ne, zapomeň, že jsem to řekl. Už to po mně prosím nechtěj,“ zaškemral úpěnlivě. „Zítra na slyšenou.“

Zavěsila jsem a otřela si zpocené dlaně o stehna. Statická elektřina už byla pryč a cola se vrátila do normálu, přesto mi bylo pořád úzko. Moje moc se teď chovala pěkně divně a já vůbec netušila proč. Kéž by tu tak byla Aine. Nebo Remy. Spoustu toho zná a dovede, určitě by mi poradil, co s tím. Roztřeseně jsem si povzdychla. Strašně se mi po něm stýská.

„Tak, to už by stačilo.“ Odstrčila jsem se od stolu a podívala se na hodiny. Na večeři bylo ještě brzo, ale potřebovala jsem vylézt ven z tohohle pokoje a přestat se utápět v sebelítosti. S notebookem pod paží jsem se vydala do jedné ze společenských místností. Pokoje, kde se lidé mohli sejít a popovídat si nebo se spolu dívat na televizi, tu byly celkem tři. Pro případ, že byste se potřebovali něčeho napít, tu měli i bary s alkoholem a vypadalo to, že tu nikdo neřeší, kolik je vám doopravdy let. Když jsem o tom řekla Rolandovi s Peterem, div nezezelenali závistí.

Z jedné z místností ke mně doléhal zvuk televize, a když jsem do ní nakoukla, našla jsem tam jediného člověka – blonďatého kluka jménem Michael, se kterým jsem se seznámila hned druhý den. Michaelovi bylo patnáct a v porovnání s ostatními zdejšími dětmi byl tichý a držel se stranou. Byl to tak trochu počítačový maniak a většinu volného času trávil u svého notebooku hraním her a chatováním s kamarády. Když jsem tu byla třetí den, skolila mě příšerná migréna a byl to právě Michael, kdo za mnou přišel do pokoje a zeptal se mě, jestli něco nepotřebuju. Léčitelé mi řekli, že je ta bolest hlavy pravděpodobně od stresu, ale bylo mi tak zle, že nezabírala dokonce ani kaše z gunny. Valnou většinu dne jsem protrpěla vleže v posteli a až pak jsem si vzpomněla na malou lahvičku trollí žluči, kterou jsem si s sebou přivezla. Původně jsem ji chtěla zlikvidovat, ale naštěstí jsem se k tomu nikdy nedostala. Stačilo rozmíchat jedinou kapku ve sklenici s vodou a šílená bolest konečně odezněla.

Když jsem se uvelebila na gauči, seděl Michael v křesle, plně zaujatý svým notebookem. „Nazdar, Michaeli.“

„Ehm… čau, Saro,“ vykoktal a plaše se na mě usmál. Chudák, vůbec netuším, jak dokáže mezi bojovníky obstát, jestli s tou svou stydlivostí něco neudělá. Málem jsem obrátila oči v sloup. Že zrovna já tady někoho hodnotím. Jsem pravděpodobně ten nejhorší nováček v celé mohirské historii.

„Co děláš?“

„Nic moc, jen si povídám s jedním kámošem.“ Opřel se o područku křesla a celý se rozzářil. „Slyšela jsi o tom, jak včera vymetli to obří hnízdo v Las Vegas?“

„Jak velké bylo?“ Když jsem naposledy viděla upíra, měl s sebou dvanáct kamarádů. Nedovedla jsem si představit, že bych musela čelit ještě větší skupině.

„Prý tam bylo třicet pijavic a stačily jen dvě jednotky na to, aby je všechny zlikvidovaly. To je samozřejmě jen proto, že tu misi vedl Nikolas Danšov. Nejspíš jich půlku sundal sám.“

V puse mi vyschlo. „Nikolas tam byl?“

Oči se mu rozsvítily vzrušením. „Jo. Co bych za to dal, vidět ho v akci. Prý zvládne sejmout půl tuctu pijavic naráz a ani se přitom nezapotí.“

„Jo,“ odpověděla jsem nepřítomně, protože jsem si vzpomněla, jak se Nikolas sám postavil dvanácti upírům a snadno se vypořádal se třemi z nich.

„Jaký je? Ty se s ním přece znáš, ne? Všichni říkají, že jste spolu dokonce pobíjeli pijavice.“

Potlačila jsem povzdech. Netrvalo to ani den a už jsem zjistila, že je Nikolas mezi mladšími Mohiry něco jako superhrdina. „Nikolas je výborný bojovník.“

Michael protočil oči. „To já přece vím. Já myslel, jaké to je, trávit s ním čas?“

Trochu jsem se uchechtla. „Nikolas s nikým čas netráví. Ten na tebe leda tak vztekle civí a neustále se tě snaží sekýrovat. A pak se vypaří. Víc potyček jsme měli mezi sebou než s upíry.“

Michael na mě vytřeštil oči, modré jako chrpy. „S Nikolasem se přece nikdo hádat nemůže.“

„Možná je to skvělý bojovník, Michaeli, ale pořád je to jen člověk, a půlku času je to pěkně arogantní osina v zadku.“

„Kdo je arogantní osina v zadku?“ zeptal se jiný hlas a do místnosti vešli další dva kluci. Josh si prsty prohrábl rozcuchané blond vlasy, šťouchl loktem do Terrence a usadil se na gauč vedle mě. „To je asi řeč o tobě, kámo,“ bavil se.

Terrence se ušklíbl a praštil sebou do jednoho z volných křesel. Díky kávově zbarvené pleti, uměleckému rozcuchu z černých vlasů a úchvatným oříškově hnědým očím to byl jeden z nejhezčích kluků, jaké jsem kdy v životě potkala. Podíval se na Michaela. „Co ty tady, Mikeu?“

„Ale nic,“ zamumlal Michael. Sebral počítač a rozpačitě vstal. „Ehm, mám ještě něco na práci. Pokecáme někdy jindy.“

Dívala jsem se, jak spěchá pryč z místnosti, a přepadly mě výčitky, že jsme ho vyhnali. „Nevypadá to, že by sem zrovna zapadal. Je taky sirotek, že jo?“

Terrence přikývl a soucitně se usmál. „Jo, chudák malej.“ Přísně jsem se na něj podívala, a tak rychle dodal: „Ale ne, tak jsem to přece nemyslel. Vůbec nic proti sirotkům nemám. Já jen, že se nikdy nevzpamatoval z toho, jak přišel o rodinu.“

Bála jsem se ptát, ale stejně jsem to nakonec nevydržela: „Co se jim stalo?“

„Co asi? Dostaly je pijavice. Když je naši lidé objevili, žili zrovna s mámou a bráchou v Atlantě. Jenže v tu samou noc, kdy je naši přišli vyzvednout, se k nim vydaly i pijavice. Michael byl jediný, kdo z toho vyvázl živý. Jeho mámu zabili a Matthewa bojovníci vůbec nenašli. Pijavice ho odvlekly s sebou.“

„Kolik jeho bráchovi bylo?“

„Matthew byl jeho dvojče, a když se to stalo, bylo jim oběma sedm.“ Terrence se ztěžka zabořil do křesla. „Nikdy ho nenašli a Michael dodnes věří, že se mu podařilo nějak uprchnout. Nikdo ho nedokáže přesvědčit o opaku. Většinu času tráví na internetu a hledá ho, prohlíží si stránky o pohřešovaných osobách, veřejné záznamy a takové ty věci.“

„To je hrůza.“ Já jsem kvůli upírovi přišla o tátu, ale aspoň jsem věděla, že je mrtvý, a nemusela jsem si celý život lámat hlavu s tím, co se mu asi stalo. Dlouhých deset let jsem se jen snažila pochopit, proč ho zabili, a vůbec jsem si nedovedla představit, jak těžké by to bylo, kdyby byl pohřešovaný stejně jako Michaelův bratr.

Všichni tři jsme chvíli jen tiše seděli a potom se Terrence zeptal: „Takže, Saro, co ti to dneska Tristan říkal?“

„Tristan?“ Znala jsem jenom lorda Tristana, který seděl v Radě sedmi a taky řídil celý Westhorne. V době mého příjezdu byl někde pryč kvůli záležitostem Rady, takže jsem se s ním ještě nesetkala.

Terrence potřásl hlavou, jako kdybych se ho zeptala, kdo je Michael Jackson. „No přece Tristan – velký šéf. Dneska byl na tréninku.“

„Ehm… který to byl?“ Zápolila jsem s pokušením schovat si hlavu do dlaní. Callum se mnou vytřel podlahu před lordem Tristanem? Myslím, že po tom, co viděl, si ten chlap určitě říká, proč Nikolas marnil tolik času snahami mě sem přivést.

Oba kluci se zasmáli. „Tamten,“ informoval mě Josh. Podívala jsem se skrz chodbu, ze které byl dobrý výhled do vstupní haly, a spatřila jsem toho blonďáka z dnešního rána, jak mluví s rusovláskou, ve které jsem rozpoznala svou průvodkyni Claire. Cítila jsem, jak mě polévá horko. „Aha, tenhle. Tak ten mi nic neříkal. Mluvil jen s Callumem.“

Kluci vypadali zklamaně, že toho není víc, ale Josh pohotově změnil téma. „Zaslechli jsme o tobě pár drbů a zajímalo by nás, jestli jsou pravdivé.“

„A co by to mělo být?“ zeptala jsem se ostražitě.

„Je pravda, že ses paktovala s vlkodlačí smečkou?“

Při pohledu na jeho pokleslé koutky mnou projel vztek. Samozřejmě jsem znala historii vztahů mezi vlkodlaky a Mohiry a moc dobře jsem věděla, jak o sobě tyhle dvě rasy navzájem smýšlejí. Jenže Roland a Peter jsou pro mě jako rodina a nebudu tady poslouchat, jak je někdo shazuje. „Jo, byla jsem s nimi jedna ruka. Dokonce jsem přespávala u nich doma a jedla jsem s nimi u jednoho stolu. Můj nejlepší kámoš je totiž vlkodlak.“

Josh zvedl ruce do vzduchu. „Koukám, že to je citlivé téma. Fajn, chápeme, o vlkodlacích už ani slovo.“ Terrence se naklonil ke mně. „Ale slyšeli jsme i spoustu jiných věcí.“

„Jako například?“

„Fakt jsi zabila nějaký pijavice?“

„A odrazila útok crocottí smečky?“ vyzvídal Josh. „A zachránila trollí děcko?“

Podívala jsem se na jejich dychtivé obličeje a pokrčila jsem rameny. „Jo.“

„Co z toho?“ zeptal se netrpělivě Josh.

„Všechno z toho. Akorát že ti mladí trollové byli tři a nezachránila jsem je sama. Bojovala jsem jen s jednou crocottou a asi by mě dostala, kdyby ji jeden z mých kamarádů neskolil jako první. A opravdu jsem zabila upíra.“ Pokud započítám i toho, kterého mi Remy podržel, tak jsem vlastně sprovodila ze světa rovnou dva, ale jediný, na kterém mi záleželo, byl Eli.

„Kecáš!“ vykřikl další klučičí hlas, a když jsem vzhlédla, zjistila jsem, že se k nám připojili Olivia s Markem, další dva nováčci. S Markem jsem zatím moc nemluvila, ale s Olivií už jsme si párkrát povídaly a připadala mi fajn. Byla hezká takovým tím obyčejným sympatickým způsobem: měla dlouhé tmavé vlasy, byla trošku pihovatá a moc hezky se usmívala. Mark mi blonďatým rozcuchem a vlasy spadajícími do čela připomínal člena nějaké grungeové kapely. A neusmíval se tak často jako Olivia. Všimla jsem si, že jeden s druhým tráví docela dost času, a už jsem párkrát přemýšlela, jestli spolu chodí, nebo jsou jenom přátelé jako já s Rolandem.

Mark obsadil Michaelovo volné křeslo a změřil si mě skeptickým pohledem. Měla jsem chuť se na něj zamračit. Olivia tak suverénní nebyla. „Nevadí, když se k vám přidáme?“ zeptala se.

Pokrčila jsem rameny. „Čím víc, tím líp.“

„Takže, abych si to trochu ujasnil,“ začal Mark. „Ty čekáš, že ti uvěříme, že jsi tohle všechno dokázala bez jakéhokoli výcviku? Nerad tady říkám, co je jasné na první pohled, ale z toho, co jsem viděl, bojovat neumíš… jakože vůbec.“

Při vzpomínce na dnešní trénink jsem zrudla. „Věř si, čemu chceš.“

„Kašli na něj. Pověz nám o těch pijavicích,“ dotíral Terrence.

Josh se ke mně naklonil blíž. „Zapomeň na pijavice. Já chci slyšet to o těch trollech.“

Vylíčila jsem jim, jak mladé trolly unesli a my jsme je museli najít, než je odvezou do zámoří. „Drželi je v jednom obřím baráku v Portlandu. Nikolas a Chris vyrazili první, aby zlikvidovali stráže, a po nich jsme šli dovnitř my ostatní. Vůbec jsme netušili, že jsou ti chlápci tak šílení, že navázali spolupráci s upíry, a pár pijavic jsme cestou do domu museli zabít. O většinu se ale postarali Nikolas, Chris a mí kamarádi. Já sice jednoho upíra taky zabila, ale s cizí pomocí.“

„Takže jste ty děcka našli?“ vyptávala se Olivia a napětím přitom skoro nedýchala.

„Jo, věznili je ve vinném sklepě.“

Olivia měla oči jako talíře. „Co se stalo pak?“

„Přijela hromada mohirských bojovníků, převzali si to tam a my jsme zase odjeli.“ To byla sice jenom polovina příběhu, ale z té druhé jsem jim toho spoustu nemohla říct, aniž bych přitom prozradila věci, o které jsem se podělit nesměla.

Terrence hvízdl. „A jak jste se o těch trollech vůbec dozvěděli?“

Lidi můj vztah s Remym moc nechápali a neměla jsem náladu odpovídat na otázky, které by nutně vyvstaly, kdybych se o něm zmínila. „Vlkodlaci mají přehled o všem, co se na jejich území děje.“

„To je fakt krutý,“ prohlásil Josh a vypoulil na mě modré oči.

Mark se zamračil. „Počkej. A cos na tu pijavici použila, když jsi u sebe neměla žádnou zbraň?“

„Ale já jsem ji měla. Měla jsem nůž, co jsem dostala od Nikolase, když jsme se potkali.“

„Ty máš jeden z Nikolasových nožů?“ vydechla Olivia a já měla co dělat, abych nepotřásla hlavou nad zbožnou úctou v její tváři.

„Už ne.“ Buď leží na dně oceánu, nebo zůstal někde v říši víl, a já jsem nehodlala ani u jedné z těch dvou možností zabíhat do detailů.

„Jak příhodné.“

K naší skupince se připojila dívka s roztomilým skřítkovským účesem z nakrátko ostříhaných blond vlasů. Jordan bylo osmnáct, a co jsem zatím měla možnost vidět a slyšet, byla tady ze všech nováčků nejlepší. Podle Michaela byla přede mnou také nejstarším sirotkem – když ji našli, bylo jí deset.

„Co tím myslíš?“ zeptala se Olivia.