AMERICKÝ PROMÉTHEUS

OPPENHEIMER

AMERICKÝ PROMÉTHEUS

Kai Bird, Martin J. Sherwin

euromedia group

AMERICAN PROMETHEUS

Copyright © 2005 by Kai Bird and Martin J. Sherwin

Translation © by Marcela Nejedlá, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9440-7

Obsah

Předmluva

Prolog

Část první

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Část druhá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Část třetí

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Část čtvrtá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Část pátá

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Kapitola čtyřicátá

Epilog:

Obrázková příloha

Poznámka autora a poděkování

Pro Susan Goldmarkovou a Susan Sherwinovou
a na památku
Anguse Camerona
a
Jeana Mayera

Moderní Prométheové znovu vpadli na horu Olymp a přinesli člověku skutečné Diovy blesky.

Scientific Monthly,

září 1945

Prométheus ukradl oheň a dal ho člověku. Když to ale Zeus zjistil, nařídil Hefaistovi, aby přikoval Prométheovo tělo k hoře Kavkaz. Prométheus tam zůstal upoután mnoho let. Každý den se na něj snášel orel a rval mu játra, která v noci zase dorůstala.

Apollodóros, Knihovna, kniha 1:7,

2. stol. př. n. l.

Předmluva

Celý život Roberta Oppenheimera – jeho kariéra, pověst i hrdost – se vymkl kontrole čtyři dny před Vánoci v roce 1953. „Nemůžu uvěřit tomu, co se mi děje!“ vykřikl, když zíral z okénka auta, které ho unášelo do domu jeho právníka v Georgetownu ve Washingtonu, D. C. Tam bude muset během několika hodin učinit životní rozhodnutí. Měl by rezignovat na svou pozici poradce ve vládě? Nebo by měl čelit útokům, kterých byl plný dopis, jenž mu zčistajasna toho dne odpoledne předal Lewis Strauss, předseda Komise pro atomovou energii (AEC)? V dopise stálo, že po novém zhodnocení jeho původu i politických aktivit byl označen za bezpečnostní hrozbu, a pokračovalo to výčtem třiceti čtyř výtek, které se pohybovaly na škále od směšných – „byli jsme zpraveni, že v roce 1940 jste se objevil na seznamu sponzorů Přátel čínského lidu“ – po politické – „od podzimu 1949 a dále jste se stavěl proti vývoji vodíkové bomby“.

Už od bombardování Nagasaki a Hirošimy měl Oppenheimer tušení, že ho čeká něco zlověstného a neblahého. Pár let předtím, ke konci čtyřicátých let, když si v americké společnosti vydobyl respektované postavení jako uznávaný a obdivovaný vědec a vládní poradce – byl až tak velice populární, že se objevil na obálkách časopisů Time a Life –, četl povídku Henryho Jamese Šelma v džungli. Oppenheimera příběh o posedlosti a mučivé samolibosti hlavního hrdiny, pronásledovaného přesvědčením, že na něj čeká cosi „neobvyklého a zvláštního, možná ohromného a děsivého, co se dříve nebo později stane“, úplně uhranul. Ať už to bylo cokoli, věděl, že ho to přemůže.

Když se v poválečné Americe zvedla vlna antikomunismu, Oppenheimer si začal uvědomovat, že na něj „šelma z džungle“ útočí. Kvůli svým výpovědím před vládními komisemi vyšetřujícími domnělé komunisty i kvůli FBI, která mu klepala na dveře a volala do kanceláře, kvůli pomlouvačným příběhům o jeho politické minulosti a politickým fámám přiživovaným tiskem se cítil jako lovná zvěř. Jeho levicové aktivity v Berkeley ve třicátých letech spolu s poválečným odporem, který kladl plánům vojenského letectva na masivní strategické bombardování jadernými zbraněmi, plánům, které považoval za genocidní, proti němu poštvaly washingtonské mocné včetně ředitele FBI J. Edgara Hoovera a Lewise Strausse.

Toho večera uvažoval Oppenheimer v domě Herberta a Anny Marksových v Georgetownu o svých možnostech. Herbert byl nejen Oppenheimerův právník, ale i jeden z jeho nejbližších přátel. Herbertova žena Anne bývala dokonce Robertovou sekretářkou v Los Alamos. Toho večera Anne pozorovala, že Robert je v „skoro zoufalém stavu mysli“. Po dlouhé diskusi nakonec usoudil, spíš rezignovaně než z přesvědčení, že ať už to dopadne, jak to dopadne, nemůže výtky proti své osobě nechat bez odpovědi. S Herbertovou pomocí tedy sepsal koncept dopisu adresovaného „Drahému Lewisovi“. V něm Oppenheimer poukazuje na to, že ho Strauss vybízí k rezignaci. „Předestíráte mi jako nejlepší alternativu tu, abych požádal o ukončení své smlouvy jako poradce Komise [pro atomovou energii], a vyhnul se tak přímé konfrontaci…“ Oppenheimer se vyjádřil, že o této možnosti vážně uvažoval. Ale „za daných okolností“, jak pokračoval, „by takové jednání znamenalo, že přijímám stanovisko, že nejsem schopen sloužit vládě, které jsem sloužil dvanáct let, a souhlasím s ním. To ovšem nemohu. Pokud bych opravdu byl tak neschopný, těžko bych mohl sloužit své vlasti tak, jak jsem to až dosud dělal, těžko bych mohl být ředitelem našeho Institutu [pro pokročilá studia] v Princetonu, těžko bych mohl mluvit při různých příležitostech jménem naší vědy a našeho státu, jako jsem mluvíval.“

Později toho večera byl Robert vyčerpaný a skleslý. Po několika drincích se vydal nahoru do ložnice pro hosty, aby si odpočinul. O pár minut později uslyšeli Herbert, Anne a Kitty, Robertova žena, která se k němu ve Washingtonu připojila, „příšernou ránu“. Vyběhli po schodech nahoru, ložnice byla prázdná a dveře do koupelny zavřené. „Nešly otevřít,“ vzpomíná Anne, „a Roberta jsme vůbec neslyšeli.“

Robert se zhroutil na podlahu v koupelně a jeho bezvládné tělo blokovalo dveře. Postupně se jim podařilo odsunout ležícího muže k jedné straně a dveře otevřít. Když pak přišel k sobě, „jen mumlal“, vybavuje si Anne. Tvrdil, že si vzal jednu z pilulek na spaní, které měla Kitty na předpis. „Nenechte ho usnout,“ nařídil jim doktor po telefonu. Do doby, než doktor dorazil, strávili skoro hodinu tak, že s Robertem popocházeli po místnosti a snažili se do něj po doušcích vpravit kávu.

Robertova „šelma“ zaútočila a začalo martyrium, které mělo ukončit jeho kariéru ve veřejné službě a paradoxně ovšem také pozvednout jeho pověst a upevnit jeho odkaz.

Cesta, kterou Robert Oppenheimer z New Yorku do Los Alamos v Novém Mexiku urazil – proměna naprosto nevýznamného člověka v člověka výjimečného postavení –, ho přivedla k účasti ve velkých bitvách a vítězstvích 20. století, a to jak ve vědě, tak v oblasti sociální spravedlnosti, ve válce i ve studené válce. Ovlivňovala ho jeho neobyčejná inteligence, jeho rodiče, učitelé ve Škole etické kultury i jeho zážitky z mládí. Jeho profesionální vývoj začal na počátku dvacátých let 20. století v Německu, kde studoval kvantovou fyziku, novou vědu, do které se zamiloval a které doslova propadl. Když ve třicátých letech pracoval na univerzitě v kalifornském Berkeley na tom, aby zde vytvořil prominentní centrum pro studium kvantové fyziky, rozhodl se – v důsledku Velké hospodářské krize probíhající v Americe a nástupu fašismu v zahraničí – aktivně spolupracovat s přáteli, z nichž mnoho s komunistickou stranou sympatizovalo nebo se k ní přímo hlásilo, aby se podařilo dosáhnout sociální i rasové spravedlnosti. Byla to nejlepší léta jeho života. Ovšem to, že tato práce byla o deset let později zneužita k tomu, aby byl umlčen, nám připomíná, jak jemně vybalancované jsou demokratické principy, které vyznáváme, a jak pečlivě je musíme střežit.

Utrpení a ponížení, které Oppenheimer v roce 1954 prožil, nebyly během éry mccarthismu ojedinělé. Jako obžalovaný byl ovšem tehdy opravdu jedinečný. Byl americkým Prométheem, „otcem atomové bomby“, vedoucím činitelem snahy vyrvat přírodě úžasnou sílu sluneční záře a obětovat ji své zemi v době války. Později však moudře upozorňoval na její nebezpečí a naději upíral k jejím potenciálním přínosům, ještě později pak téměř zoufale kritizoval záměr dát jadernou zbraň k dispozici armádě a podrobit ji dalšímu strategickému akademickému výzkumu: „Co jsme to za civilizaci, která si vždy cenila etiky jako neodmyslitelné součásti lidského života, ale která byla schopná o možnosti vyvraždění téměř všech živých mluvit pouze v opatrných termínech teorie hry.“

Ke konci třicátých let 20. století, kdy se sovětsko-americké vztahy zhoršovaly, znepokojila Oppenheimerova neutuchající touha otevřít obtížné otázky spojené s jadernými zbraněmi washingtonský establishment národní bezpečnosti. Návrat republikánů do Bílého domu v roce 1953 zároveň znamenal, že mocné pozice ve Washingtonu získali obhájci jaderné odplaty jako Lewis Strauss. Právě Strauss a jeho spojenci museli umlčet člověka, o kterém se domnívali, že by byl schopen jejich politiku ohrozit.

Při útoku na Oppenheimerovu politiku a jeho profesionální úsudek – ve skutečnosti však na jeho život a hodnoty – v roce 1954 odhalili několik jeho charakterových rysů: jeho ambice i nedostatek sebedůvěry, jeho genialitu i naivitu, jeho odhodlání i bázlivost, jeho stoicismus i zmatenost. Mnohé z toho je zaneseno ve více než tisícistránkovém přepisu slyšení, jež musel Oppenheimer podstoupit před Výborem pro osobní bezpečnost (Persona Security Hearing Board) Komise pro atomovou energii, nazvaném Ve věci J. Roberta Oppenheimera; a i tyto přepisy ukazují, jak málo byli jeho soupeři schopni proniknout citovou ochranou, kterou si tento komplikovaný muž kolem sebe vytvořil již v dřívějších letech. Kniha Americký Prométheus zkoumá tuto nepřístupnou osobnost od doby jejího dětství v newyorském Upper West Side na počátku 20. století až do její smrti v roce 1967. Chce být hluboce osobní biografií založenou na přesvědčení, že veřejná činnost a politické skutky dané osobnosti (a v Oppenheimerově případě i jeho vědecké bádání) jsou ovlivněné vlastními životními zkušenostmi.

Kniha Americký Prométheus vznikala čtvrt století a vychází z tisíců záznamů získaných z archivů v USA i v zahraničí. Čerpá jak z Oppenheimerovy písemné pozůstalosti uložené v Knihovně Kongresu, tak z tisíců stránek záznamů, které FBI nashromáždila během čtvrt století, kdy Oppenheimera sledovala. Jen málokterá osobnost veřejného života byla podrobena tak přísnému zkoumání. Čtenáři „uslyší“ Oppenheimerova slova, která zachytila zařízení FBI a přepsaly její písařky. Protože však tato zapsaná slova stále představují jen část obrazu lidského života, vedli jsme také rozhovory se skoro stovkou Oppenheimerových nejbližších přátel, příbuzných a kolegů. Mnoho z těch, kteří s námi mluvili v sedmdesátých a osmdesátých letech, už dnes není naživu. Z příběhů, které nám vyprávěli, však vystupuje portrét pozoruhodného člověka, který lidstvo uvedl do jaderného věku a který neúspěšně – protože tento zápas stále trvá – zápasil o nalezení cesty, jak se vyhnout nebezpečí jaderné války.

Oppenheimerův příběh nám také připomíná, že naše lidská identita zůstává nadále úzce spojena s jadernými záležitostmi. „Od roku 1945 je atomová bomba přítomna v našich myslích,“ poznamenal E. L. Doctorow. „Byla nejprve součástí naší vojenské výzbroje, později diplomacie a nyní jde o ekonomickou záležitost. Nemůžeme předpokládat, že něco tak neuvěřitelně mocného by po čtyřiceti letech neutvářelo naši identitu. Golem, kterého jsme stvořili proti svým nepřátelům, je naše kultura, kultura atomové bomby – její logika, víra v ní, její vize.“ Oppenheimer statečně usiloval o to odvrátit nás od hrozby atomové kultury tím, že chtěl zkrotit jadernou hrozbu, kterou pomohl přivést na svět. Největší úsilí vkládal do plánu podrobit atomovou energii mezinárodní kontrole, který se stal známý jako Achesonova-Lilienthalova zpráva (ale ve skutečnosti se zrodila v Oppenheimerově hlavě a on ji také z velké části sepsal). Dodnes zůstává jedinečným modelem racionality v atomovém věku.

Tato snaha však kvůli politice studené války v USA i v zahraničí přišla vniveč a Američané spolu s narůstajícím seznamem dalších národů vykročili na celé další půlstoletí vstříc jaderné bombě. S koncem studené války se sice zdálo, že hrozba jaderné zkázy pominula, ale jakýmsi ironickým obratem se nyní ukazuje, že jaderná válka a jaderný terorismus visí ve vzduchu v jednadvacátém století zřejmě ještě bezprostředněji než kdy dříve.

Po 11. září je nutné si připomínat, že na úsvitu doby atomové nás otec této bomby varoval, že jde o zbraň nezměrného dosahu, která Ameriku učiní svévolnými útoky zranitelnější. Když byl při uzavřeném slyšení před Senátem v roce 1946 dotázán, zda „tři nebo čtyři osoby mohou propašovat součásti [atomové] bomby do New Yorku a vyhodit celé město do vzduchu“, odpověděl sarkasticky: „Samozřejmě, že se to může stát, lidé mohou New York zničit.“ Na další otázku překvapených senátorů: „Jaký nástroj byste použil k odhalení bomby ukryté někde ve městě?“ pak vystřelil tento bonmot: „Šroubovák [abych otevřel do jednoho všechny kufry].“ Jediná obrana před jaderným terorismem je eliminace jaderných zbraní.

Všechna Oppenheimerova varování vyzněla naprázdno – a nakonec byl zcela umlčen. Podobně jako rebelující řecký bůh Prométheus, který ukradl Diovi oheň a věnoval ho lidem, otevřel Oppenheimer cestu k atomovému ohni. Ale když se ho poté pokusil kontrolovat, když nám chtěl dát vědět o tom, jak je příšerně nebezpečný, stejně jako Zeus povstali mocní tohoto světa, aby ho potrestali. Jak napsal Ward Evans, jediný nonkonformistický člen vyšetřovací komise, odepřít Oppenheimerovi bezpečnostní prověrku je „černou skvrnou na štítě naší země“.

Prolog

„K čertu, já tuhle zemi miluju.“

Robert Oppenheimer

Princeton v New Jersey, 25. února 1967: navzdory hrozivému počasí a kruté zimě, která svírala severovýchod USA, se sešlo na šest stovek přátel a kolegů – nositelů Nobelovy ceny, politiků, generálů, vědců, básníků i spisovatelů, hudebních skladatelů a osobností známých ze všech oblastí života –, aby uctili památku J. R. Oppenheimera a truchlili nad jeho smrtí. Někteří z nich ho znali jako milého učitele a láskyplně mu říkali „Oppie“. Pro jiné byl velkým fyzikem, mužem, který se v roce 1945 stal „otcem atomové bomby“, národním hrdinou a symbolem vědy sloužící veřejnosti. Všichni ale teď s hořkostí vzpomínali na to, jak ho před devíti lety nový republikánský prezident Dwight. D. Eisenhower označil za bezpečnostní riziko – a tím z Roberta Oppenheimera udělal nejvýznamnější oběť amerického protikomunistického tažení. Přišli, aby s těžkým srdcem vzpomínali na skvělého muže, jehož pozoruhodný život poznamenal jak triumf, tak tragédie.

K nositelům Nobelovy ceny tu patřily takové světově uznávané kapacity jako Isidor I. Rabi, Eugene WiGNer, Julian Schwinger, Tsung Dao Lee či Edwin McMillan. Byla tu i dcera Alberta Einsteina Margot, aby uctila památku muže, který byl vedoucím jejího otce na Institutu pro pokročilá studia Byl tu i Robert Serber, ve třicátých letech Oppenheimerův student na univerzitě v Berkeley, posléze jeho blízký přítel a veterán z Los Alamos, byl tu i Hans Bethe, fyzik z Cornellovy univerzity, laureát Nobelovy ceny, který vysvětlil vnitřní reakce Slunce. Irva Denham Greenová, sousedka Oppenheimerových na tichém karibském ostrově St. John, kde si postavili chatu jako útočiště po jeho veřejném ponížení v roce 1954, seděla bok po boku s velikány americké zahraniční politiky: právníkem a dlouholetým prezidentským poradcem Johnem J. McCloyem; vojenským šéfem projektu Manhattan, generálem Leslie R. Grovesem; ministrem námořnictva Spojených států Paulem Nitzem; historikem a nositelem Pulitzerovy ceny Arthurem Schlesingerem juniorem či senátorem za New Jersey Cliffordem Casem. Prezident Lyndon B. Johnson vyslal jako zástupce Bílého domu Donalda F. Horniga, svého poradce pro vědu, veterána z Los Alamos a spolu s Oppenheimerem člena projektu Trinity, který 6. července 1945 vedl k testování první atomové bomby. Mezi vědci a elitou washingtonských mocných seděli roztroušeni umělci z oboru literatury a kultury: básník Stephen Spender, spisovatel John O´Hara, skladatel Nicolas Nabokov či George Balanchine, ředitel newyorského baletu.

V přední řadě slavnostní síně v Alexandrově koleji při obřadu, který si mnozí pamatovali jako tichý a hořkosladký, seděla vdova Katherine „Kitty“ Puening Oppenheimerová. Vedle ní seděla jejich dcera Toni, které tehdy bylo dvaadvacet let, a pětadvacetiletý syn Peter. Robertův mladší bratr Frank Oppenheimer, jehož vlastní kariéru fyzika také smetly bouře mccarthysmu, seděl vedle Petera.

Síní se rozlehly tóny Stravinského Requiem Canticles, díla, které právě zde Robert Oppenheimer vyslechl v premiéře předchozí podzim a které velmi obdivoval. Poté přednesl Hans Bethe – který Roberta Oppenheimera znal třicet let – první ze tří smutečních řečí. „Vykonal toho víc než jiní lidé,“ řekl Bethe, „aby povznesl americkou teoretickou fyziku… Byl to vůdce… Ale nebyl despota, nikdy nenařizoval, co by se mělo dělat. Dokázal v nás odhalit to nejlepší, jako dobrý hostitel u svých hostů…“ V Los Alamos vedl tisíce lidí v domnělém závodě s Němci o to, kdo dřív vyrobí atomovou bombu, a dokázal přitom z pustého místa vybudovat laboratoř a z různorodé skupiny vědců výkonný tým. Bethe i jeho kolegové z Los Alamos dobře věděli, že bez Oppenheimera by tu „věcičku“, kterou původně vytvořili v Novém Mexiku, nikdy nedokončili včas tak, aby se dala použít ve válce.

Druhou smuteční řeč pronesl Henry DeWolf Smyth, fyzik a soused v Princetonu. V roce 1954 byl Smyth jediný z pěti členů Komise pro atomovou energii, který hlasoval pro obnovení Oppenheimerovy bezpečnostní prověrky. Jako svědek despotických výslechů, které musel Oppenheimer podstupovat, Smyth pochopil, jaké divadlo se to před ním odehrává: „Takové zlo nemůže být nikdy ospravedlněno; takovou skvrnu na naší historii nelze nikdy vymazat… Litujeme, že jeho skvělá práce pro tuto zemi byla tak hanebně odměněna…“

Nakonec přišel na řadu George Kennan, Oppenheimerův dlouholetý přítel a kolega z Institutu pro pokročilá studia, vysloužilý diplomat a ambasador, otec americké poválečné politiky zaměřené protisovětsky Nikdo nemohl víc podnítit Kennanovy myšlenky ohledně nesčetných nebezpečí atomové bomby než Oppenheimer. Nikdo nemohl být Kennanovi lepším přítelem, který se postavil za jeho dílo a poskytl mu útočiště v Institutu pro pokročilá studia, když se kvůli svým odlišným názorům na militarizaci studené války stal ve Washingtonu vyděděncem.

„Nikoho nikdy krutěji netížilo dilema,“ promluvil Kennan, „které vzniklo v nedávné době na základě toho, že si lidské bytosti podmanily přírodu neúměrně své morální síle. Nikdy nikdo neviděl jasněji nebezpečí, která z tohoto ohromného nepoměru povstávají. Tyto obavy ale nikdy neotřásly jeho vírou v hodnotu hledání pravdy ve všech jejích podobách, vědeckých i lidských. Nebylo ovšem také nikoho, kdo by vášnivěji toužil po tom být užitečný při předcházení katastrof, ke kterým by vývoj zbraní hromadného ničení mohl vést. Měl vždy na mysli zájmy lidstva, ale byl také Američanem a prostřednictvím národa, ke kterému patřil, viděl nejlepší možnosti, jak toto úsilí uplatnit.

V temných dobách na počátku padesátých let, kdy se na něj ze všech stran hrnuly problémy a kdy se cítil uštvaný svou pozicí v centru sporů, jsem ho upozorňoval na to, že by byl velmi vítán na stovkách zahraničních akademických center, a ptal jsem se ho, zda nepomýšlel na to, uchýlit se mimo tuto zemi. Odpověděl mi se slzami v očích: „K čertu, já tuhle zemi miluju.“ *1

Robert Oppenheimer byl záhadou, teoretickým fyzikem, který projevoval charismatické vlastnosti velkého vůdce, estéta, jenž dokázal rozvíjet nejednoznačnosti ku prospěchu věci. Během pár desítek let po jeho smrti se jeho život zahalil do oblaku kontroverzí, mýtu a tajemství. Pro vědce, jako byl například první japonský nositel
Nobelovy ceny dr. Hideki Jukawu, byl Oppenheimer „symbolem tragédie moderní nukleární vědy“. Pro liberály se stal nejvýznamnějším mučedníkem McCarthyho honu na čarodějnice, symbolem bezzásadového nepřátelství pravice. Pro své politické odpůrce pak byl komunistou a usvědčeným lhářem.

Ve skutečnosti byl bytostně lidskou figurou, stejně talentovanou jako složitou, geniální i naivní. Byl vášnivým zastáncem sociální spravedlnosti, neúnavným vládním poradcem, jehož závazek pustit se do překotného závodu o výrobu jaderné zbraně mu získal mnoho mocných byrokratických nepřátel. Jak řekl jeho přítel Isidor Rabi, „byl velmi moudrý a k tomu velmi pošetilý“.

Fyzik Freeman Dyson viděl v osobě Roberta Oppenheimera hluboké a bolestné rozpory. Zasvětil svůj život vědě a racionálním názorům. Jak Dyson poznamenal, bylo Oppenheimerovo rozhodnutí účastnit se vývoje genocidní zbraně „svého druhu faustovskou smlouvou s ďáblem… se kterou ovšem stále žijeme…“ A stejně jako Faust se i Oppenheimer pokusil smlouvu s ďáblem znovu projednat – a byl za to sražen do hlubiny. Stál v čele úsilí uvolnit sílu jádra, ale když se pokusil upozornit mocné na její nebezpečí, když se pokusil dosáhnout omezení americké důvěry ve vlastní jaderné zbraně, zpochybnila vláda jeho loajalitu a postavila ho před soud. Jeho přátelé toto veřejné ponížení přirovnali k jinému soudnímu tribunálu, k tomu, před nímž v roce 1633 stál jiný vědec – Galileo Galilei, jiní zde zase viděli projev antisemitismu a odvolávali se na Dreyfusovu aféru, která proběhla v devadesátých letech 19. století ve Francii.

Ale ani jedno z těchto přirovnání nám nepomůže porozumět Robertu Oppenheimerovi jako člověku, jeho úsudku vědce a jedinečné roli, kterou sehrál jako architekt atomového věku. Toto je příběh jeho života.

Část první

Kapitola první

„Vnímal každý nový nápad jako
dokonale krásný“

Byl jsem vtíravý, odpudivě hodný chlapeček.

Robert Oppenheimer

V první dekádě dvacátého století iniciovala věda druhou americkou revoluci. Díky spalovacím motorům, pilotování letadel a mnoha dalším vynálezům doznal národ v sedlech koní velké změny. Tyto technologické inovace rychle měnily životy mužů i žen. Zároveň ale uzavřená skupina vědců vytvářela ještě podstatnější revoluci. Teoretičtí fyzikové po celé zeměkouli začínali měnit způsob, jakým jsme chápali prostor a čas. Radioaktivita byla objevena roku 1896 francouzským fyzikem Henrim Becquerelem. Max Planck, Marie Curie, Pierre Curie a další přinesli ještě hlubší poznatky o podstatě atomu. A pak v roce 1905 publikoval Albert Einstein svou jedinečnou teorii relativity. Zdálo se, že vesmír se najednou mění.

Brzy byli vědci po celém světě oslavováni jako hrdinové slibující vstup do renesance racionality, prosperity a rovných příležitostí. V Americe začala na staré pořádky útočit reformní hnutí. Theodore Roosevelt hřímal od řečnického pultu v Bílém domě, že dobrá vláda spolu s vědou a aplikovanými technologiemi mohou stvořit osvícenou novou progresivní éru.

V tomto světě plném naděje se 22. dubna 1904 narodil J. Robert Oppenheimer. Pocházel z rodiny první a druhé generace německých emigrantů snažících se stát Američany. Etnicky a kulturně byli Oppenheimerové z New Yorku Židé, ale nepatřili k žádné synagoze. Nezavrhli své židovství, ale rozhodli se formulovat svou identitu v unikátní americké odnoži judaismu – Společnosti pro etickou kulturu – která oslavovala racionalitu a progresivní styl sekulárního humanismu. To byl sice inovativní přístup k obtížím, kterým čelili všichni imigranti v Americe, ale v Robertu Oppenheimerovi posílil celoživotní rozpolcenost k jeho židovské identitě. Jak už naznačuje název, toto etické hnutí se netýkalo náboženství, ale způsobu života, který stavěl sociální spravedlnost nad sebeobohacování. Nebyla náhoda, že chlapec, který se stal známým jako otec atomové éry, byl vychováván v kultuře, která oceňovala nezávislou zvídavost, empirické poznávání a svobodnou mysl – zkrátka hodnoty vědy. A přesto je ironií osudu Roberta Oppenheimera, že život zasvěcený sociální spravedlnosti, racionalitě a vědě se stal metaforou pro smrt tisíců lidí pod atomovým hřibem.

* * *

Robertův otec Julius Oppenheimer se narodil 12. května 1871 v Hanau, městě východně od Frankfurtu. Juliův otec Benjamin Pinhas Oppenheimer byl nevzdělaný rolník a obchodník s obilím, který vyrůstal v chalupě v „téměř středověké německé vesnici“, jak později přiznával Robert. Julius měl dva bratry a tři sestry. Roku 1870 dva z Benjaminových přiženěných bratranců emigrovali do New Yorku. Během několika let se tito dva mladí muži –Sigmund a Solomon Rothfeldovi – spojili s dalším příbuzným, J. H. Sternem, a založili malou společnost dovážející podšívky do pánských obleků. Společnost si vedla mimořádně dobře, sloužila nově se rozvíjejícímu obchodu s konfekčním oblečením. Na sklonku osmdesátých let 19. století Rothfeldovi poslali vzkaz Benjaminu Oppenheimerovi, že ve firmě mají místo pro jeho syny.

Julius přijel do New Yorku na jaře 1888, několik let po svém starším bratru Emilovi. Vysoký, neohrabaný mladý muž s hubenými údy byl přidělen k práci ve skladu, aby třídil role látek. I když pro firmu neznamenal žádný finanční přínos a neuměl ani slovo anglicky, byl odhodlaný na sobě pracovat. Měl cit pro barvy a netrvalo dlouho, kdy získal pověst jako jeden z nejzasvěcenějších znalců ohledně látek ve městě. Emil s Juliem přestáli recesi roku 1893 a na přelomu století se už Julius stal rovnocenným partnerem ve firmě Rothfeld, Stern & Company.

A také se podle toho oblékal: vždy v bílé košili s vysokým límcem, s konzervativní kravatou a v tmavém obleku. Jeho chování bylo stejně dokonalé jako jeho oblečení. Podle všeho byl Julius mimořádně sympatický mladý muž. „Máš v sobě něco, co přímo vybízí k důvěře nejvyššího stupně,“ napsala jeho budoucí žena v roce 1903, „a to z těch nejlepších a nejčestnějších důvodů.“ V době, kdy mu bylo třicet, mluvil pozoruhodně dobře anglicky, a přestože byl naprostý samouk, měl za sebou rozsáhlou četbu o amerických a evropských dějinách. Jako milovník umění trávil o víkendech volné chvíle procházením četných newyorských galerií. Možná právě při jedné takové příležitosti se seznámil s mladou malířkou Ellou Friedmanovou, „neobyčejně krásnou“ brunetkou s jemně modelovanými rysy, „výraznýma šedomodrýma očima a dlouhými černými řasami“, štíhlou postavou – a s vrozenou deformací pravé ruky. Aby nedostatek zakryla, nosila vždy dlouhé rukávy a jelenicové rukavičky. V rukavičce zakrývající pravou ruku byla ukryta primitivní protéza s pružinou připojenou k umělému palci. Julius se do Elly zamiloval. Friedmanovi, původem bavorští Židé, se v Baltimoru usadili ve čtyřicátých letech 19. století. Ella se narodila v roce 1869. Rodinný přítel ji kdysi popsal jako „jemnou, nádhernou, štíhlou, vysokou, modrookou ženu, velmi citlivou, nesmírně zdvořilou; vždycky myslela na to, co by lidem udělalo radost nebo vzbudilo příjemné pocity“. Ve svých dvaceti letech strávila rok v Paříži studiem raných impresionistických malířů. Po návratu vyučovala umění na Barnard College. V době, kdy se seznámila s Juliem, už byla natolik zkušená malířka, že měla vlastní studenty a soukromý ateliér na střeše newyorského činžovního domu.

Už to bylo pro ženu na přelomu století dost neobvyklé, ale Ella byla v mnoha ohledech silná osobnost. Její formální, elegantní chování působilo na některé lidi při prvním seznámení jako povýšený chlad. Její cílevědomost a disciplína ve studiu i doma se zdály být u ženy tak obdařené materiálním komfortem přehnané. Julius ji zbožňoval a ona jeho lásku opětovala. Jen několik dní před svatbou napsala Ella svému snoubenci:

„Moc si přeji, abys mohl užívat života v tom nejlepším a nejplnějším slova smyslu, a ty mi pomůžeš postarat se o tebe? Starat se o někoho, koho člověk opravdu miluje, má v sobě nepopsatelnou sladkost, o kterou mě nemůže připravit ani celý život. Dobrou noc, nejdražší.“

Dne 23. března 1903 se Julius a Ella vzali a nastěhovali se do kamenného domu s ostrými štíty na Západní 94. ulici, číslo 250. O rok později, uprostřed nejchladnějšího jara v historii, porodila čtyřiatřicetiletá Ella po náročném těhotenství syna. Julius se už rozhodl pojmenovat svého prvorozeného syna Robert, ale na poslední chvíli se, jak se pak v rodině vyprávělo, rozhodl přidat před jméno Robert ještě iniciálu J. V chlapcově rodném listě je opravdu napsáno „Julius Robert Oppenheimer“, což dokazuje, že se Julius rozhodl pojmenovat chlapce po sobě. To by nebylo nijak pozoruhodné – až na to, že pojmenování dítěte po jakémkoli žijícím příbuzném je v rozporu s evropskou židovskou tradicí. Na každý pád se chlapci vždy říkalo Robert a on sám zase vždy trval na tom, že jeho první iniciála neznamená vůbec nic. Židovské tradice zřejmě nehrály v Oppenheimerově domácnosti žádnou roli.

Nějaký čas po Robertově narození přestěhoval Julius rodinu do prostorného bytu v desátém patře na 155. Riverside Drive s výhledem na řeku Hudson na Západní 88. ulici. Byt, který zabíral celé patro, byl nádherně zařízen kvalitním evropským nábytkem. V průběhu let získali Oppenheimerovi také pozoruhodnou sbírku obrazů francouzských postimpresionistických a fauvistických umělců, vybírala ji Ella. Než Robert dorostl v mladíka, zahrnovala sbírka obraz Pabla Picassa z „modrého období“ z roku 1901 s názvem Matka s dítětem, Rembrandtův lept a obrazy od Edouarda Vuillarda, Andrého Deraina a Pierra-Augusta Renoira. Tři obrazy Vincenta van Gogha – Pole obilí při východu slunce (Saint-Remy, 1889), První krůčky (podle Milleta; Saint-Remy, 1889) a Portrét Adeline Ravouxové (Auvers-sur-Oise, 1890), – dominovaly obývacímu pokoji, kde stěny pokrývaly pozlacené tapety. O něco později si pořídili kresbu Paula Cézanna a obraz Maurice de Vlamincka. Tuto skvostnou sbírku doplnila plastika hlavy od francouzského sochaře Charlese Despiaua.*2

Ella vedla domácnost podle přísných měřítek. „Dokonalost a cílevědomost“ znělo v uších mladého Roberta neustále. Tři služebné udržovaly byt bez poskvrnky. Robert měl katolickou irskou chůvu Nellie Connollyovou a později francouzskou guvernantku, která ho naučila trochu francouzsky. Naopak německy se doma nemluvilo. „Moje matka nemluvila dobře německy,“ vzpomínal Robert, „[a] můj otec nevěřil v to, že by měl mluvit německy.“ Němčinu se ale Robert učil ve škole.

O víkendech jezdila rodina na projížďky po venkově ve svém packardu, řízeném šoférem v šedé uniformě. Když bylo Robertovi jedenáct nebo dvanáct, koupil Julius velký letní dům v Bay Shore na Long Islandu, kde se Robert učil plachtit. U mola pod domem kotvila Juliusova dvanáct metrů dlouhá plachetnice pokřtěná jménem Lorelei, luxusní plavidlo vybavené všemi vymoženostmi. „V té zátoce to bylo krásné,“ vzpomínal později Robertův bratr Frank s láskou. „Bylo to sedm akrů… velká zeleninová zahrada a spousta, spousta květin.“ Jak později poznamenal rodinný přítel: „Rodiče Roberta zbožňovali… Měl všechno, co chtěl; mohli byste říct, že vyrůstal v přepychu.“ Ale navzdory tomu ho nikdo z jeho přátel z dětství nepovažoval za rozmazleného. „Byl mimořádně štědrý, pokud šlo o peníze a materiální věci,“ vzpomínal Harold Cherniss. „Ani v jediném ohledu nebyl rozmazlené dítě.“

Roku 1914, když v Evropě vypukla první světová válka, byl Julius Oppenheimer velmi prosperující podnikatel. Jeho čisté jmění jistě přesahovalo několik set tisíc dolarů, což z něj v současných dolarech činilo ekvivalent multimilionáře. Podle všeho bylo manželství Oppenheimerových láskyplným partnerstvím. Robertovy přátele však vždy zarážely jejich kontrastní osobnosti. „[Julius] byl veselý německý Žid,“ vzpomínal Francis Fergusson, jeden z Robertových nejbližších přátel. „Nesmírně sympatický. Překvapilo mě, že si ho Robertova matka vzala, protože mi připadal jako srdečný a věčně rozesmátý člověk. Ale měla ho velmi ráda a moc hezky s ním jednala. Měli se navzájem velmi rádi. Bylo to skvělé manželství.“

Julius byl konverzační typ a extrovert. Miloval umění a hudbu a Beethovenovu symfonii Eroica považoval za „jedno z největších mistrovských děl“. Rodinný přítel, filozof George Boas, později vzpomínal, že Julius „měl veškerou citlivost obou svých synů“. Boas ho považoval za „jednoho z nejlaskavějších lidí, které jsem kdy poznal“. Někdy se však Julius k rozpakům svých synů dal do zpěvu u stolu. Rád se také dobře pohádal.

Ella naproti tomu tiše seděla a nikdy se nezapojovala do škádlení. „Byla [Ella] velmi jemná,“ poznamenal další Robertův přítel, významný spisovatel Paul Horgan, „... emocionálně velmi zdrženlivá, vždycky u stolu i při jiných událostech předsedala s velkou jemností a grácií, ovšem [byla to] truchlivá osoba.“

Čtyři roky po Robertově narození porodila Ella dalšího syna, Lewise Franka Oppenheimera, který však brzy zemřel na stenózu pyloru, vrozenou překážku ústí žaludku do tenkého střeva. Ve svém zármutku se Ella potom vždy zdála být fyzicky křehčí.

Protože byl Robert v dětství často nemocný, Ella začala být přehnaně ochranitelská. Ze strachu před bacily držela syna stranou od ostatních dětí. Nikdy mu nedovolila kupovat si jídlo od pouličních prodavačů, a místo aby ho vzala k holiči, zvala holiče k nim domů. Robert, který byl svou podstatou introvert a nikdy nesportoval, strávil rané dětství v pohodlné samotě matčina hnízda na Riverside Drive.

Vztah mezi matkou a synem byl vždy intenzivní. Ella podporovala Roberta v malování – věnoval se krajinomalbě –, ale když odešel na vysokou školu, přestal s tím. Robert svou matku zbožňoval.

Ale Ella dokázala být tiše panovačná. „Byla to žena,“ vzpomínal rodinný přítel, „která nikdy nedovolila, aby se u stolu mluvilo o něčem nepříjemném.“

Robert rychle vycítil, že jeho matka neschvaluje lidi z manželova světa obchodu a podnikání. Většina Juliových obchodních kolegů byli samozřejmě Židé první generace a Ella dala synovi jasně najevo, že jí jejich „vlezlé způsoby“ nejsou příjemné. Na rozdíl od většiny chlapců vyrůstal Robert rozpolcený mezi matčinými přísnými normami a otcovým společenským chováním. Občas se za otcovu spontánnost styděl – a zároveň se cítil provinile, že se stydí. „Juliova výmluvná a někdy hlučná hrdost na Roberta ho velmi rozčilovala,“ vzpomínal jeden z jeho přátel z dětství. V dospělosti dal Robert svému příteli a bývalému učiteli Herbertu Smithovi pěknou rytinu scény ze Shakespearova Coriolana, kde hrdina od sebe odstrkuje ruku své matky a sráží ji na zem. Smith byl přesvědčený, že tím Robert vyjadřuje to, jak těžké pro něj bylo odloučení od matky.

Když mu bylo sotva pět nebo šest let, Ella trvala na tom, aby chodil na hodiny klavíru. Robert poslušně cvičil každý den a celou dobu to nenáviděl. Asi o rok později onemocněl a jeho matka měla příznačné podezření na nejhorší, snad na dětskou obrnu. Ošetřovala ho a neustále se ho vyptávala, jak se cítí, až jednoho dne vzhlédl z nemocničního lůžka a zabručel: „Stejně jako já, když musím chodit na hodiny klavíru.“ Ella ustoupila a lekce skončily.

V roce 1909, když bylo Robertovi pouhých pět let, ho Julius vzal na první ze čtyř cest za oceán, za dědečkem Benjaminem do Německa. O dva roky později se na cestu vydali znovu; to už bylo dědečkovi Benjaminovi pětasedmdesát let, ale na vnuka zanechal nesmazatelný dojem.

„Bylo jasné,“ vzpomínal Robert, „že jednou z jeho velkých životních radostí byla četba, ale do školy asi skoro nechodil.“ Jednoho dne Benjamin pozoroval Roberta, jak si hraje s dřevěnými kostkami, a rozhodl se, že mu dá encyklopedii architektury. Dal mu také „naprosto běžnou“ sbírku hornin, kterou tvořila krabice se snad dvěma tucty vzorků hornin označených německy. „Od té chvíle,“ vyprávěl později Robert, „jsem se velmi dětským způsobem stal vášnivým sběratelem minerálů.“ Po návratu do New Yorku přesvědčil otce, aby ho vzal na hledání hornin do Palisades. Brzy byl byt na Riverside Drive přeplněný Robertovými kameny, každý úhledně označený vědeckým názvem. Julius svého syna v tomto jeho koníčku podporoval a zásoboval ho knihami na toto téma. Ještě dlouho poté Robert vyprávěl, že se nezajímal o geologický původ svých kamenů, ale fascinovala ho struktura krystalů a polarizované světlo.

Od sedmi do dvanácti let měl Robert tři osamělé, ale vše pohlcující vášně: minerály, psaní a čtení poezie a stavění z kostek. Později vzpomínal, že se těmito činnostmi zabýval „ne proto, že by to bylo něco, co by mi dělalo společnost nebo že měly nějaký vztah ke škole, ale jen tak pro radost“. Ve dvanácti letech si na rodinném psacím stroji dopisoval s řadou známých místních geologů o skalních útvarech, které studoval v Central Parku. Jeden z těchto dopisovatelů, aniž tušil, kolik je Robertovi let, ho navrhl na členství v Newyorském mineralogickém klubu. Brzy na to přišel Robertovi dopis s pozváním, aby před členy klubu přednesl přednášku. Děsil se představy, že bude muset mluvit před dospělým publikem, a prosil otce, aby jim vysvětlil, že pozvali dvanáctiletého chlapce. Julius se velmi pobavil a povzbudil svého syna, aby tuto poctu přijal. V určený večer se Robert dostavil do klubu se svými rodiči, kteří hrdě představili svého syna jako „J. Roberta Oppenheimera“. Překvapené publikum složené z geologů a amatérských sběratelů hornin vyprsklo smíchy, když vystoupil na pódium; museli pro něj najít dřevěnou bednu, na kterou se postavil, aby diváci viděli víc než jen jeho černé vlasy, což bylo to jediné, co z něj bylo nad řečnickým pultem vidět. Robert se styděl a byl rozpačitý, přesto přečetl připravené poznámky a sklidil srdečný potlesk.

Julius neměl žádné výčitky svědomí, když svého syna v těchto dospělých aktivitách podporoval. On i Ella věděli, že mají v rukou „génia“. „Zbožňovali ho, báli se o něj a chránili ho,“ vzpomínala Robertova sestřenice Babette Oppenheimerová. „Poskytli mu všechny možnosti, aby se rozvíjel podle svých vlastních sklonů a svým vlastním tempem.“ Jednoho dne dal Julius Robertovi mikroskop profesionální kvality, který se rychle stal chlapcovou oblíbenou hračkou. „Myslím, že můj otec byl jedním z nejtolerantnějších a nejlaskavějších lidí,“ poznamenal Robert v pozdějších letech. „Jeho představa o tom, co dělat pro lidi, byla nechat je zjistit, co chtějí.“ U Roberta nebylo pochyb o tom, co chce; od útlého věku žil ve světě knih a vědy. „Byl to snílek,“ řekla o něm Babette Oppenheimerová, „nezajímal se o rvačky a strkanice své věkové skupiny… často se mu posmívali a zesměšňovali ho, že není jako ostatní spolužáci.“ Jak rostl, občas se dokonce i jeho matka strachovala kvůli synovu „omezenému zájmu“ o hry a děti jeho věku. „Vím, že se neustále snažila mě postrkovat k tomu, abych byl víc jako ostatní chlapci, ale s nevelkým úspěchem.“

Roku 1912, když bylo Robertovi osm let, porodila Ella další dítě, Franka Friedmana Oppenheimera, a značná část její pozornosti se pak přesunula na miminko.

Někdy v té době se k nim do bytu v Riverside nastěhovala Ellina matka a žila s rodinou až do své smrti, když byl Frank ještě teenager. Osm let, které chlapce dělilo, nedávalo mnoho příležitostí k sourozenecké rivalitě. Robert si později myslel, že byl nejen starším bratrem, ale možná i „otcem kvůli tomu věkovému rozdílu“. Frankovo rané dětství bylo stejně opečovávané, ne-li víc než Robertovo. „Když jsme se pro něco nadchli,“ vzpomínal Frank, „rodiče nám vyhověli.“ Když Frank na střední škole projevil zájem o četbu Chaucera, Julius okamžitě vyrazil a koupil mu vydání básníkova díla z roku 1721. Když Frank projevil touhu hrát na flétnu, rodiče mu najali jednoho z nejlepších amerických flétnistů, George Barèra, aby mu dával soukromé lekce. Oba chlapci byli nadměrně rozmazlováni, ale jako prvorozený získal jistou domýšlivost pouze Robert. „Důvěru rodičů ve mne jsem splácel tím, že jsem si vypěstoval nepříjemné ego,“ přiznal později Robert, „které jistě muselo urážet děti i dospělé, kteří měli tu smůlu, že se mnou přišli do styku.“

V září roku 1911, krátce po návratu z druhé návštěvy u dědečka Benjamina v Německu, byl Robert zapsán na vynikající soukromou školu. Již o několik let dříve se Julius stal aktivním členem Společnosti pro etickou kulturu. Jeho a Ellu oddával doktor Felix Adler, vůdce a zakladatel společnosti, v níž od roku 1907 působil Julius jako správce. Nebylo pochyb o tom, že jeho synové získají základní a střední vzdělání ve škole společnosti na Central Park West. Mottem školy bylo: „Čin, nikoliv vyznání.“

Společnost pro etickou kulturu, která byla založena v roce 1876, vštěpovala svým členům závazek k sociálnímu jednání a humanismu: „Člověk musí převzít odpovědnost za směřování svého života a osudu.“ Ačkoli etická kultura vycházela z amerického reformního judaismu, sama o sobě byla „nenáboženstvím“, které se dokonale hodilo pro německé Židy z vyšší střední třídy, z nichž se většina – stejně jako Oppenheimerovi – hodlala asimilovat do americké společnosti. Felix Adler a jeho skupina talentovaných učitelů tento proces podporovali a měli značný vliv na formování psychiky Roberta Oppenheimera, a to jak po stránce citové, tak intelektuální.

Felix Adler, syn rabína Samuela Adlera, emigroval se svou rodinou z Německa do New Yorku v roce 1857, když mu bylo pouhých šest let. Jeho otec, vůdčí osobnost reformního judaismu v Německu, se stal hlavou chrámu Emanu-El, největší reformní kongregace v Americe. Felix mohl snadno nastoupit na otcovo místo, ale v mládí se vrátil do Německa na univerzitní studia a tam se seznámil s novými radikálními představami o univerzálnosti Boha a odpovědnosti člověka vůči společnosti. Četl Charlese Darwina, Karla Marxe a řadu německých filozofů, včetně Felixe Wellhausena, kteří odmítali tradiční víru v tóru jako božsky inspirovanou. V roce 1873 se Adler vrátil do otcova chrámu Emanu-El a pronesl kázání o tom, co nazval „judaismem budoucnosti“. Mladý Adler tvrdil, že aby judaismus přežil v moderní době, musí se zříci svého „omezeného ducha vyloučení“. Místo toho, aby se Židé definovali svou biblickou identitou „vyvoleného národa“, měli by se odlišovat svým sociálním zájmem a svými činy ve prospěch pracujících vrstev.

Během tří let vyvedl Adler asi čtyři stovky kongregantů chrámu Emanu-El ze zavedené židovské komunity. S finanční podporou Josepha Seligmana a dalších bohatých židovských podnikatelů německého původu založil nové hnutí, které nazval etická kultura. V neděli dopoledne se konala setkání, na nichž Adler přednášel; hrála se varhanní hudba, ale nekonaly se žádné modlitby ani jiné náboženské obřady.

Od roku 1910, kdy bylo Robertovi šest let, se společnost scházela v hezkém domě na Západní 64. ulici 2, kde se konala shromáždění. Julius Oppenheimer se v roce 1910 zúčastnil slavnostního vysvěcení nové budovy. Sál měl ručně vyřezávané dubové obložení, krásná vitrážová okna a varhany značky Wicks na balkoně. V této zdobené posluchárně byli přivítáni významní řečníci jako W. E. B. DuBois a Booker T. Washington a mnoho dalších známých osobností veřejného života.

Etická kultura byla reformistická judaistická sekta. Semínka tohoto konkrétního hnutí však byla zjevně zaseta snahami elit o reformu a integraci Židů z vyšších vrstev do německé společnosti v 19. století.

Adlerovy radikální představy o židovské identitě souzněly se vkusem bohatých židovských podnikatelů v New Yorku právě proto, že se tito muži potýkali s rostoucí vlnou antisemitismu v americké společnosti 19. století. Organizovaná, institucionální diskriminace Židů byla relativně nedávným jevem; od americké revoluce, kdy deisté jako Thomas Jefferson trvali na radikálním oddělení organizovaného náboženství od státu, zažívali američtí Židé pocit tolerance.

Po krachu na burze v roce 1873 se však atmosféra v New Yorku začala měnit. V létě roku 1877 pak židovskou komunitu pohoršilo, když byl Joseph Seligman, nejbohatší a nejvýznamnější Žid německého původu v New Yorku, jako Žid hrubě odmítnut v Grand Union Hotel v Saratoze ve státě New York. Během několika následujících let se před Židy náhle zabouchly dveře dalších elitních institucí, a to nejen hotelů, ale i společenských klubů a přípravek soukromých škol.

Koncem sedmdesátých let 19. století tak Společnost pro etickou kulturu Felixe Adlera poskytla newyorské židovské společnosti prostředek, jak se s narůstajícím fanatismem vypořádat. Filozoficky byla etická kultura stejně deistická a republikánská jako revoluční zásady otců zakladatelů. Jestliže revoluce z roku 1776 s sebou přinesla emancipaci amerických Židů, pak vhodnou odpovědí na nativistický křesťanský fanatismus bylo stát se více americkými – více republikánskými – než Američané. Tito Židé by udělali další krok k asimilaci, ale udělali by to takříkajíc jako deističtí Židé. Podle Adlera bylo pojetí Židů jako národa anachronismem. Brzy začal vytvářet institucionální struktury, které by jeho stoupencům umožnily prakticky vést život jako „emancipovaní Židé“.

Adler trval na tom, že odpovědí na antisemitismus je globální šíření intelektuální kultury. Zajímavé je, že současně kritizoval sionismus jako ústup do židovského partikularismu: „Sionismus sám o sobě je současným příkladem segregační tendence.“ Podle Adlera ležela budoucnost Židů v Americe, nikoli v Palestině: „Svůj pohled upírám pevně na záblesk svěžího rána, které září nad Allegheny Mountaines a Skalistými horami, nikoli na večerní záři, jakkoli něžně krásnou, která se rozlévá a přetrvává nad jeruzalémskými kopci.“

Aby svůj Weltanschauung, světový názor, proměnil ve skutečnost, založil Adler v roce 1880 bezplatnou školu pro syny a dcery dělníků, nazvanou Workingman‘s School (Dělnická škola). Kromě obvyklých předmětů, jako je počítání, čtení a dějepis, Adler trval na tom, aby se jeho žáci věnovali umění, dramatu, tanci a nějaké technické dovednosti, která by mohla být užitečná ve společnosti procházející rychlou industrializací. Věřil, že každé dítě má nějaký zvláštní talent. Ti, kteří neměli talent na matematiku, mohli mít mimořádné „umělecké nadání vyrábět věci rukama“. Pro Adlera byl tento vhled „etickým semínkem – a je třeba tyto různé talenty rozvíjet“. Cílem byl „lepší svět“, a proto bylo posláním školy „vychovávat reformátory“. Jak se škola rozvíjela, stala se výkladní skříní progresivního reformního hnutí ve vzdělávání a Adler sám se dostal pod vliv pedagoga a filozofa Johna Deweyho a jeho školy amerických pragmatiků.

Adler sice nebyl socialista, ale duchovně ho zasáhl Marxův popis těžkého údělu průmyslové dělnické třídy v díle Kapitál. „Musím se vyrovnat s otázkami, které vyvolává socialismus,“ napsal. Dospěl k přesvědčení, že dělnická třída si zaslouží „spravedlivou odměnu, stálou práci a sociální důstojnost“. Dělnické hnutí, napsal později, „je etické hnutí a já jsem srdcem i duší s ním“. Dělničtí vůdci tyto pocity opětovali; Samuel Gompers, šéf nové Americké federace práce, byl členem newyorské Společnosti pro etickou kulturu.

Ironií osudu bylo, že v roce 1890 měla škola tolik studentů, že Adler cítil nutnost dotovat rozpočet Společnosti pro etickou kulturu přijetím některých studentů platících školné. V době, kdy mnoho elitních soukromých škol zavíralo Židům dveře, se desítky prosperujících židovských podnikatelů dožadovaly přijetí svých dětí do Dělnické školy. V roce 1895 Adler přidal střední školu a přejmenoval ji na Školu etické kultury (Ethical Culture School; o několik desetiletí později byla přejmenována na Fieldstonovu školu). V době, kdy se v roce 1911 zapsal Robert Oppenheimer, pocházelo z dělnického prostředí jen asi deset procent studentů. Škola si však přesto zachovala svůj liberální, sociálně odpovědný pohled. Tito synové a dcery relativně prosperujících mecenášů Společnosti pro etickou kulturu byli přesvědčeni, že jsou vychováváni k reformě světa, že jsou předvojem vysoce moderního etického evangelia. Robert byl hvězdný student.

Není třeba dodávat, že Robertovo dospělé politické cítění lze snadno odvodit od pokrokového vzdělání, kterého se mu dostalo v pozoruhodné škole Felixe Adlera. Po celá formativní léta svého dětství a vzdělávání byl obklopen muži a ženami, kteří se považovali za katalyzátory lepšího světa. V letech mezi přelomem století a koncem první světové války působili členové etické kultury jako hybatelé změn v tak politicky závažných otázkách, jako jsou rasové vztahy, zaměstnanecká práva, občanské svobody a ekologie. Například v roce 1909 se takoví významní členové, jako byli dr. Henry Moskowitz, John Lovejoy Elliott, Anna Garlin Spencerová a William Salter, podíleli na založení Národní asociace pro podporu barevných (NAACP). Doktor Moskowitz hrál podobně důležitou roli ve stávkách oděvních dělníků, k nimž došlo v letech 1910–1915. Jiní členové se podíleli na založení National Civil Liberties Bureau, předchůdce American Civil Liberties Union (Americké unie občanských svobod). Ačkoli se vyhýbali pojmům třídního boje, byli členové Společnosti pragmatickými radikály, kteří se zavázali hrát aktivní roli při uskutečňování společenských změn. Věřili, že lepší svět vyžaduje tvrdou práci, vytrvalost a politickou organizaci. V roce 1921, kdy Robert absolvoval střední Školu etické kultury, nabádal Adler své studenty, aby rozvíjeli svou „etickou představivost“, aby viděli „věci ne takové, jaké jsou, ale jaké by mohly být“.**3

Robert si byl plně vědom Adlerova vlivu nejen na sebe, ale i na svého otce. A neváhal si kvůli tomu Julia dobírat. V sedmnácti letech napsal u příležitosti otcových padesátých narozenin báseň, která obsahovala verš „a poté, co přijel do Ameriky, spolkl doktora Adlera jako komprimovanou morálku“.

Stejně jako mnoho Američanů německého původu i doktora Adlera hluboce zarmoutilo a uvrhlo do konfliktu, když byla Amerika zatažena do první světové války. Na rozdíl od dalšího významného člena Společnosti pro etickou kulturu, Oswalda Garrisona Villarda, redaktora časopisu The Nation, nebyl Adler pacifista. Když německá ponorka potopila britskou civilní loď Lusitania, podpořil vyzbrojení amerických obchodních lodí. Ačkoli Adler byl proti americkému vstupu do konfliktu, když Wilsonova administrativa vyhlásila v dubnu 1917 válku, vyzval své shromáždění, aby vyjádřilo „nedělitelnou věrnost“ Americe. Zároveň prohlásil, že nemůže označit Německo za jediného viníka. Jako kritik německé monarchie na konci války uvítal pád císařské vlády a rozpad Rakouska-Uherska. Jako zarytý antikolonialista však otevřeně odsuzoval pokrytectví míru vítězů, který podle všeho jen posiloval britské a francouzské impérium. Jeho kritici ho přirozeně obviňovali z proněmeckého smýšlení. Julius Oppenheimer jako správce Společnosti a člověk, který hluboce obdivoval doktora Adlera, se cítil podobně rozporuplně, pokud šlo o evropskou válku a jeho identitu Američana německého původu. Neexistují však žádné důkazy o tom, jak se ke konfliktu stavěl mladý Robert. Jeho učitelem etiky ve škole však byl John Lovejoy Elliott, který zůstal ostrým kritikem amerického vstupu do války.

Elliott se narodil v roce 1868 v illinoiské rodině abolicionistů a volnomyšlenkářů a stal se oblíbenou postavou pokrokového humanistického hnutí v New Yorku. Byl to vysoký, laskavý muž, pragmatik, který v praxi uplatňoval Adlerovy zásady etické kultury. V newyorské chudinské čtvrti Chelsea vybudoval jeden z nejúspěšnějších domů v zemi postavených v duchu Hnutí osidlování, Hudson Guild. Elliott byl celoživotním správcem ACLU a politicky i osobně byl nebojácný. Když byli dva rakouští vedoucí představitelé Společnosti pro etickou kulturu ve Vídni roku 1938 zatčeni Hitlerovým gestapem, odjel Elliott – jako sedmdesátiletý – do Berlína a několik měsíců vyjednával s gestapem o jejich propuštění. Pomocí úplatku se mu podařilo oba muže dostat z nacistického Německa. Když v roce 1942 zemřel, Roger Baldwin z ACLU o něm napsal, že to byl „duchaplný světec... muž, který tak miloval lidi, že žádný úkol pomoci jim nebyl příliš malý“.

Právě tomuto „duchaplnému světci“ byli bratři Oppenheimerové vystaveni po celá léta svých týdenních dialogů v hodinách etiky. O mnoho let později, když už byli mladí muži, napsal Elliott jejich otci: „Nevěděl jsem, jak blízko se mohu dostat k vašim chlapcům. Spolu s Vámi jsem za ně rád a vděčný.“ Elliott vyučoval etiku formou sokratovského semináře, kde studenti diskutovali o konkrétních společenských a politických otázkách. Výchova k životním problémům byla povinným předmětem pro všechny středoškoláky. Často kladl studentům osobní morální dilema, například se jich ptal, kdyby si mohli vybrat mezi prací učitele a lépe placenou prací v továrně na žvýkačky Wrigley, co by si vybrali? Během Robertova působení na škole patřil mezi živě diskutovaná témata například „černošský problém“, etika války a míru, ekonomická nerovnost a porozumění „sexuálním vztahům“. V posledním ročníku byl Robert vystaven rozsáhlé diskusi o roli „státu“. Součástí učebních osnov byl „krátký katechismus politické etiky“, včetně „etiky loajality a zrady“. Bylo to mimořádné vzdělání v oblasti společenských vztahů a světových záležitostí, vzdělání, které zapustilo hluboké kořeny v Robertově psychice… a které mělo v následujících desetiletích přinést bohatou úrodu.

„Byl jsem vtíravý, odpudivě hodný chlapeček,“ vzpomínal Robert. „Moje dětství mě nepřipravilo na to, že svět je plný krutosti a trpkosti.“ Jeho život pod ochranou rodičů mu nenabídl „žádný normální, zdravý způsob, jak být parchant“. Vytvořil však vnitřní houževnatost, dokonce fyzický stoicismus, což si možná Robert sám neuvědomoval.

Ve snaze dostat ho ven a mezi chlapce jeho věku se Julius rozhodl poslat Roberta ve čtrnácti letech na letní tábor. Pro většinu ostatních chlapců byl tábor Koenig horským rájem zábavy a kamarádství. Pro Roberta to bylo utrpení. Všechno, co se ho týkalo, z  něj dělalo terč krutostí, které mladí adolescenti s oblibou provádějí těm, kdo se stydí, jsou citliví nebo se prostě liší. Ostatní kluci mu brzy začali říkat „hezounku“ a nemilosrdně si ho dobírali. Robert se však odmítal bránit. Vyhýbal se atletice, chodil po stezkách a sbíral kameny. Našel si jednoho kamaráda, který později vzpomínal, že Robert byl toho léta posedlý spisy George Eliota. Hlavní dílo spisovatelky, Middlemarch, ho velmi oslovilo, snad proto, že tak důkladně zkoumalo téma, které mu připadalo tak tajemné: život vnitřní mysli v souvislosti s navazováním a rozbíjením lidských vztahů.

Pak však Robert udělal tu chybu, že napsal rodičům, že je rád, že přijel na tábor, protože ho ostatní chlapci učí životním faktům. To vyvolalo rychlou návštěvu manželů Oppenheimerových a následně ředitel tábora vyhlásil tažení proti vyprávění obscénních příběhů. Z vyzrazení byl pochopitelně obviněn Robert, a tak ho jednou v noci odvedli do táborové ledárny, svlékli a povalili na zem. Jako poslední ponížení mu kluci polili hýždě a genitálie zelenou barvou. Roberta pak nechali nahého a zavřeli ho v ledárně na celou noc.

Jeden z jeho přátel později o tomto incidentu řekl, že Robert byl „mučen“. Robert toto hrubé ponižování snášel se stoickým mlčením; tábor neopustil ani si nestěžoval. „Nevím, jak mohl Robert ty zbývající týdny vydržet,“ poznamenával jeho přítel. „Málokterý chlapec by to zvládl, ale Robert to dokázal. Muselo to pro něj být peklo.“ Jak jeho přátelé často zjišťovali, Robertova zdánlivě křehká a jemná skořápka ve skutečnosti skrývala stoickou osobnost postavenou na tvrdohlavé hrdosti a odhodlání, což se u něj projevovalo po celý život.

Ve škole Robertovu ušlechtilou osobnost rozvíjeli pozorní učitelé Školy etické kultury, kteří byli všichni pečlivě vybráni doktorem Adlerem jako vzory pokrokového vzdělávacího hnutí.

Když si Robertova učitelka matematiky Matilda Auerbachová všimla, že se nudí a je neklidný, poslala ho do knihovny, aby se věnoval samostatné práci, a později mu dovolila, aby spolužákům vysvětlil, co se naučil. Jeho učitelka řečtiny a latiny Alberta Newtonová vzpomínala, že bylo radostí ho učit: „Každou novou myšlenku přijímal jako dokonale krásnou.“ V řečtině četl Platóna a Homéra, v latině Caesara, Vergilia a Horacia.

Robert vždy vynikal. Už ve třetí třídě dělal laboratorní pokusy a v páté třídě, kdy mu bylo deset let, se učil fyziku a chemii. Tak zjevně toužil po studiu přírodních věd, že kurátor Amerického přírodovědného muzea souhlasil, že ho bude doučovat. Protože přeskočil několik ročníků, všichni ho považovali za předčasně vyspělého – a někdy až příliš vyspělého. Když mu bylo devět let, zaslechli ho jednou, jak říká své starší sestřenici: „Zeptej se mě na něco latinsky a já ti odpovím řecky.“

Vrstevníci ho občas považovali za odtažitého. „Trávili jsme hodně času společně,“ vzpomínal jeden kamarád z dětství, „a přesto jsme si nikdy nebyli blízcí. Obvykle byl zaujatý tím, co právě dělal nebo na co myslel.“ Jiný spolužák vzpomínal, jak lakonicky seděl ve třídě, „přesně jako by neměl dost jídla ani pití“. Někteří jeho vrstevníci ho považovali za „poněkud neohrabaného... moc neuměl vycházet s ostatními dětmi“. Robert si sám bolestně uvědomoval, jakou cenu má to, že ví mnohem víc než jeho spolužáci. „Není to žádná legrace,“ řekl jednou svému kamarádovi, „obracet stránky knihy a říkat: ,Ano, ano, samozřejmě, to vím.´“ Jeanette Mirskyová znala Roberta v jejich posledním ročníku natolik dobře, že ho považovala za „blízkého přítele“. Nikdy si o něm nemyslela, že by byl plachý v obvyklém smyslu, pouze odtažitý. Myslela si, že je v něm jistá „pýcha“, která s sebou nese zárodky vlastní zkázy. Všechno v Robertově osobnosti – od jeho prudkého, trhavého způsobu chůze až po takové maličkosti, jako je příprava salátového dresinku – podle ní ukazovalo na „velkou potřebu deklarovat svou převahu“.

Po celou dobu středoškolských studií byl Robertovým třídním učitelem Herbert Winslow Smith, který nastoupil na katedru angličtiny v roce 1917 poté, co získal magisterský titul na Harvardu. Smith, muž s pozoruhodným intelektem, byl na nejlepší cestě k získání doktorátu, když začal pracovat jako učitel. První zkušenost s Etickou kulturou ho zaujala natolik, že se do Cambridge už nikdy nevrátil. Smith strávil v Etické kultuře celou svou kariéru, a nakonec se stal ředitelem školy.

Byl to vřelý a laskavý učitel, který vždy dokázal zjistit, co každého studenta nejvíce zajímá, a pak to propojit s probíraným tématem. Po jeho přednáškách se studenti vždycky shlukli kolem jeho stolu, chtěli si s učitelem ještě trochu popovídat. Ačkoli Robertovou první vášní byla jednoznačně věda, Smith podněcoval jeho literární zájmy; myslel si, že Robert už má „nádherný prozaický styl“. Jednou Robert napsal zábavnou esej o kyslíku a Smith navrhl: „Myslím, že vaším povoláním je být spisovatelem vědeckých knih.“ Smith se stal Robertovým přítelem a rádcem. Ke svým studentům byl „velmi, velmi laskavý“, vzpomínal Francis Fergusson. „Ujal se Roberta, mě a různých dalších lidí... provázel je jejich problémy a radil jim, co mají dělat dál.“

Robert zažil přelomový rok ve třetím ročníku, kdy navštěvoval kurz fyziky u Augusta Klocka. „Byl úžasný,“ prohlásil Robert. „Po prvním ročníku jsem byl tak nadšený, že jsem si s ním domluvil letní práci při přípravě zařízení na další rok, kdy jsem si měl přibrat chemii. Trávili jsme spolu snad pět dní v týdnu, jednou za čas jsme dokonce za odměnu vyrazili na lov minerálů.“ Začal experimentovat s elektrolyty a vodivostí. „Chemie se mi strašně líbila… V porovnání s fyzikou začíná přímo v jádru věci a velmi brzy máte spojení mezi tím, co vidíte, a opravdu velmi rozsáhlým souborem myšlenek, které by mohly existovat ve fyzice, ale je velmi málo pravděpodobné, že budou přístupné.“ Robert se vždy cítil být Klockovi zavázán za to, že ho nasměroval na cestu k vědě. „Miloval tu obtížnou, hrbolatou, odhodlanou cestu vedoucí k tomu, aby člověk něco skutečně zjistil, miloval vzrušení, které dokázal v mladých lidech vzbudit.“

I po padesáti letech byly vzpomínky Jane Didisheimové na Roberta obzvlášť živé. „Vždycky se tak červenal,“ vzpomínala. Působil „velmi křehce, s růžovými tvářemi, velmi plaše a samozřejmě velmi brilantně. Velmi rychle všichni poznali, že je jiný než všichni ostatní, nadprůměrný. Co se týče studia, byl ve všem dobrý…“

Chráněná atmosféra Školy etické kultury byla pro neobyčejně plachého pubertálního polyhistora ideální. Umožňovala Robertovi zazářit, kdy a kde chtěl – a chránila ho před těmi společenskými výzvami, na které ještě nebyl připraven. A přesto stejná bezpečná náruč, kterou škola nabízela, může pomoci vysvětlit jeho opožděné dospívání.

Bylo mu umožněno zůstat dítětem a pomalu vyrůstat z nezralosti, místo aby z ní byl náhle vytržen. V šestnácti nebo sedmnácti letech měl jediného skutečného přítele, Francise Fergussona, stipendistu z Nového Mexika, který se stal jeho spolužákem v posledním ročníku. Když se s Fergussonem na podzim roku 1919 seznámil, Robert studiem spíš proplouval. „Jen si tak nějak hrál a snažil se najít něco, čím by se zabavil,“ vzpomínal Fergusson. Kromě kurzů historie, anglické literatury, matematiky a fyziky si Robert zapsal řečtinu, latinu, francouzštinu a němčinu. „Pořád měl samé jedničky.“ Maturoval jako premiant třídy.

Kromě pěší turistiky a sbírání kamenů bylo Robertovou hlavní fyzickou aktivitou plachtění. Podle všeho byl odvážný, zkušený námořník, který šel až na hranu. Jako malý chlapec se zdokonaloval na několika menších lodích, ale když mu bylo šestnáct, Julius mu koupil osm a půl metru dlouhou šalupu. Pokřtil ji Trimethy, což bylo jméno odvozené od chemické sloučeniny trimethylen dioxid. Rád se plavil za letních bouří, odvažoval se s lodí proti přílivu a odlivu přes zátoku na Fire Islandu a přímo do Atlantiku. Když se vracel do zátoky Great South Bay na Long Islandu a jeho mladší bratr Frank zalezl do kajuty, stál Robert u kormidla a nadšeně hulákal do větru. Jeho rodiče si takové prudké chování nedokázali srovnat s tím Robertem, kterého znali jako plachého introverta. Ella stávala u okna jejich domu v Bay Shore a hledala na obzoru Trimethy. Julius občas sedl do motorového člunu, zahnal Roberta do přístavu a káral ho za to, že riskuje život svůj i ostatních. „Roberty, Roberty…“ potřásal hlavou. Roberta to ale neuvedlo do rozpaků, naopak, vždycky s jistotou dokazoval, že ovládá vítr a moře. Znal své schopnosti a neviděl důvod, proč by se měl připravit o to, při čem evidentně mohl uvolnit své emoce. A i když se možná nechoval přímo bláznivě, pro některé jeho přátele bylo jeho chování na rozbouřeném moři dokladem jeho hluboce zakořeněné arogance či možná nepříliš překvapivého projevu jeho vnitřní odolnosti. Měl neodolatelné nutkání koketovat s nebezpečím.

Fergusson nikdy nezapomněl na první plavbu s Robertem. Oběma přátelům bylo právě sedmnáct let. „Byl větrný jarní den, velmi chladný, a vítr po celé zátoce čeřil drobné vlnky,“ vyprávěl Fergusson. „Ve vzduchu byl cítit déšť. Bylo to pro mě trochu děsivé, protože jsem nevěděl, jestli to zvládne, nebo ne. Ale zvládl to, byl už docela zkušený námořník. Jeho matka se dívala z okna v horním patře a nejspíš jí hodně bušilo srdce. Ale on ji přiměl, aby ho pustila. Bála se, ale zvládala to. Byli jsme pořádně promoklí, samozřejmě, s tím větrem a vlnami. Ale udělalo to na mě velký dojem.“

Na jaře 1921 Robert absolvoval Školu etické kultury a v létě toho roku vzali Julius a Ella své syny na léto do Německa. Robert se na několik týdnů vydal na vlastní pěst na výpravu mezi staré doly poblíž Joachimsthalu severovýchodně od Berlína. (Ironií osudu je, že o pouhá dvě desetiletí později Němci na tomto místě těžili uran pro svůj projekt atomové bomby.) Po táboření v drsných podmínkách se vrátil s kufrem plným vzorků hornin a s téměř smrtelným případem zákopové úplavice. Domů ho přivezli na nosítkách, byl upoutaný na lůžko tak dlouho, že na podzim musel odložit zápisu na Harvard. Rodiče ho přiměli zůstat doma a zotavovat se z úplavice a následného zánětu tlustého střeva. Ten ho trápil až do konce života, zhoršovala ho jeho záliba v kořeněných jídlech. Nebyl dobrý pacient. Byla to dlouhá zima, kdy byl zavřený v newyorském bytě a občas se choval neurvale, zamykal se ve svém pokoji a odmítal matčinu péči.

Na jaře 1922 už Julius považoval chlapce za natolik zdravého, aby mohl z domu. Proto naléhal na Herberta Smithe, aby s Robertem v létě vyrazil na výlet na jihozápad. Učitel Školy etické kultury podnikl podobný výlet s jiným studentem již předešlé léto a Julius se domníval, že to dobrodružství by mohlo jeho syna zocelit. Smith souhlasil; zaskočilo ho ale, když ho Robert krátce před odjezdem v soukromí oslovil s podivným návrhem: souhlasil by Smith s tím, aby cestoval pod jménem Smith jako jeho mladší bratr? Smith tento návrh rázně odmítl a nemohl si pomoci, ale zdálo se mu, že nějaké části Roberta je nepříjemné, že je identifikovatelný jako Žid.

Robertův spolužák Francis Fergusson později podobně spekuloval, že jeho přítel si možná byl vědom „svého židovství, bohatství a východních konexí a že do Nového Mexika jel částečně proto, aby před tím unikl“. Jiná spolužačka, Jeanette Mirskyová, si také myslela, že Robert pociťoval jisté rozpaky ohledně svého židovství. „Všichni jsme to vnímali,“ řekla Mirskyová.

O několik let později, na Harvardu, se však Robert zdál být ohledně svého židovského původu mnohem uvolněnější a kamarádovi skotsko-irského původu řekl: „No, ani jeden z nás nepřiplul na lodi Mayflower.“

Robert a Smith začínali na jihu a postupně se dostali až k hranicím v Novém Mexiku. V Albuquerque se ubytovali u Fergussona a jeho rodiny. Robertovi se v jejich společnosti líbilo a návštěva upevnila jejich celoživotní přátelství. Fergusson seznámil Roberta s dalším chlapcem jejich věku, Paulem Horganem, stejně vyspělým chlapcem, pozdějším úspěšným spisovatelem. Stejně jako Fergusson měl i Horgan namířeno na Harvard. Robertovi se Horgan líbil, ale hlavně ho okouzlila tmavovlasá a modrooká kráska, Horganova sestra Rosemary. Frank Oppenheimer vyprávěl, že se mu bratr později svěřil, že ho Rosemary silně přitahovala.

Když se dostali na Cambridge a dál se spolu stýkali, Horgan se dovtípil, že jsou „taková velká trojka polymatů“. Nové Mexiko však v Robertovi probudilo nové zájmy. První Horganovy dojmy z Roberta byly obzvlášť živé: „… spojoval v sobě neuvěřitelný vtip, veselí a dobrou náladu… Měl úžasný společenský dar, díky kterému přirozeně vstupoval do jakékoli situace, ať už byl kdekoli a kdykoli.“

Z Albuquerque vzal Smith Roberta – a jeho dva přátele Paula a Francise – pětadvacet mil severovýchodně od Santa Fe na ranč Los Pinos, který vedla osmadvacetiletá Katherine Chaves Pageová. Tato okouzlující a zároveň panovačná mladá žena se stala jeho celoživotní přítelkyní. Ale nejdříve se Robert zamiloval – Katherine, tehdy čerstvě vdaná, ho silně přitahovala. Rok předtím byla těžce nemocná a téměř na smrtelné posteli se provdala za Angličana Winthropa Page, muže ve věku svého otce. Pak se ale uzdravila. Page, byznysmen z Chicaga, byl doma jen zřídka.

Chavesové byli aristokratická rodina, hidalgos, s hlubokými kořeny na španělském jihozápadě. Katherinin otec, don Amado Chaves, nechal postavit krásný ranč poblíž vesnice Cowles s majestátním výhledem na řeku Pecos a na sever k zasněženému pohoří Sangre de Cristo. Katherine byla „vládnoucí princeznou“ tohoto království a Robert ke své radosti zjistil, že je jejím „oblíbeným“ dvořanem. Podle Fergussona se stala „jeho velmi dobrou přítelkyní… Neustále jí nosil květiny a lichotil jí“.

Toho léta Katherine naučila Roberta jezdit na koni a brzy spolu prozkoumávali okolní nedotčenou divočinu na vyjížďkách, které někdy trvaly pět nebo šest dní. Smith žasl nad chlapcovou vytrvalostí a houževnatostí. Navzdory svému přetrvávajícímu špatnému zdraví a křehkému vzhledu si Robert zjevně vychutnával fyzické výzvy, které mu jízda na koni přinášela, stejně jako ho bavilo čelit nebezpečí na plachetnici. Jednoho dne se vraceli z Colorada a Robert trval na tom, že chce také projet zasněženou stezku přes nejvyšší průsmyk v horách. Smith byl přesvědčen, že by na té stezce mohli uvíznout a umrznout, ale Robert byl rozhodnutý, že stejně pojede. Smith navrhl, že si hodí mincí, aby rozhodli. „Díky bohu jsem vyhrál,“ vzpomínal Smith. „Nevím, jak bych se z toho dostal, kdybych to neudělal.“ Myslel si, že takováto Robertova pošetilost hraničí se sebevraždou. Při všech jednáních s Robertem vycítil Smith, že je to chlapec, který nedovolí, aby mu riziko „zabránilo udělat něco, co moc chce“.

Smith znal Roberta od jeho čtrnácti let a chlapec byl vždy fyzicky křehký a jaksi citově zranitelný. Když ho však nyní viděl v drsných horách, kde tábořili ve spartánských podmínkách, začal Smith uvažovat, zda Robertova přetrvávající kolitida není psychosomatického původu. Napadlo ho, že tyto záchvaty přicházejí vždy, když Robert slyší někoho pronášet „hanlivé“ poznámky o Židech. Smith si myslel, že si zvykl „zametat nepřijatelnou skutečnost pod koberec“. Byl to psychologický mechanismus, který „když byl doveden do nejnebezpečnějšího stadia, vyvolal potíže“.

Smith měl také dobře zmapované nejnovější freudovské teorie o vývoji dítěte a z uvolněných rozhovorů u táboráku usoudil, že chlapec má výrazné oidipovské problémy. „Nikdy jsem od něj neslyšel ani náznak kritiky na adresu [jeho] matky,“ vzpomínal Smith. „Rozhodně byl dost kritický vůči otci.“

V dospělosti měl Robert svého otce zjevně rád, respektoval ho a skutečně se až do otcovy smrti mimořádně snažil vyjít mu vstříc, seznámit ho se svými přáteli a vůbec mu udělat ve svém životě místo. Smith však vycítil, že Roberta jako obzvlášť plaché a citlivé dítě zraňovala otcova někdy až nepřiměřená přátelskost. Jednou večer u táborového ohně Robert Smithovi vyprávěl o incidentu s ledárnou v táboře Koenig, který byl samozřejmě vyvolán otcovou přehnanou starostlivostí, když domů přišel dopis o řečech o sexu na táboře. Jako dospívající chlapec si stále více uvědomoval, že jeho otec podniká v oděvnictví, které nepochybně považoval za tradiční židovské řemeslo. Smith později vzpomínal, že se jednou na oné cestě na Západ v roce 1922 obrátil na Roberta, když se balili, a požádal ho, aby mu složil sako do kufru. „Ostře se na mě podíval,“ vzpomínal Smith, „a řekl: ,No jo, syn krejčího by to měl umět, že?‘“

Když pomineme podobné výlevy, Smith si myslel, že Robert během jejich společného pobytu na ranči Los Pinos emocionálně vyrostl a získal sebevědomí. Věděl, že Katherine Pageová na tom může mít velkou zásluhu, její přátelství bylo pro Roberta nesmírně důležité. Skutečnost, že Katherine a její aristokratičtí přátelé, hidalgos, dokázali přijmout tohoto nejistého newyorského židovského chlapce do svého středu, byla v Robertově vnitřním životě přelomová. Pro jistotu dodejme, že věděl, že je přijímán v odpouštějícím lůně newyorské komunity Etické kultury. Ale tady se mu dostalo uznání od lidí, které měl rád, mimo jeho vlastní svět. „Poprvé v životě,“ domníval se Smith, „… [Robert] zjistil, že je milován, obdivován, vyhledáván.“ Byl to pocit, kterého si Robert vážil, a v následujících letech se naučil pěstovat společenské dovednosti potřebné k vyvolání takového obdivu na požádání.

Jednoho dne se spolu s Katherine a několika dalšími lidmi z Los Pinos vypravili na výlet na koních. Z vesnice Frijoles západně od Rio Grande vyjeli na jih a vystoupali na náhorní plošinu Pajarito (Ptáček), která se zvedá do výšky přes tři tisíce metrů. Projížděli kaňonem Valle Grande uvnitř Jemezské kaldery, téměř dvacet kilometrů širokého sopečného kráteru ve tvaru mísy. Odbočili na severovýchod, ujeli šest kilometrů a narazili na další kaňon, jehož španělské jméno pochází od stromů bavlníku, které lemovaly potok protékající údolím: Los Alamos. V té době byla jediným lidským obydlím v okruhu mnoha mil spartánská chlapecká škola Los Alamos Ranch School.

Když Los Alamos později viděl fyzik Emilio Segrè, napsal, že je to „krásná a divoká země“. Husté borové a jalovcové lesy přerušovaly louky s pastvinami. Škola na ranči stála na vrcholu dvoukilometrové mezery ohraničené na severu a jihu strmými kaňony. Když Robert v roce 1922 školu poprvé navštívil, bylo v ní zapsáno jen asi pětadvacet chlapců, většinou synů nově zbohatlých detroitských výrobců automobilů. Po celý rok nosili krátké kalhoty a spali na nevytápěných verandách. Každý chlapec se staral o jednoho koně a časté byly výpravy do nedalekých hor Jemez. Robert obdivoval toto prostředí – tak očividný kontrast k jeho prostředí etické kultury – a v příštích letech se do této pusté krajiny opakovaně vracel. Robert se z toho léta vrátil zamilovaný do drsné pouštní a horské krásy Nového Mexika. Když se o několik měsíců později dozvěděl, že Smith plánuje další cestu do „země Hopiů“, napsal mu: „Samozřejmě, že šíleně žárlím. Vidím tě, jak sjíždíš z hor do pouště v tu hodinu, kdy bouřky a západy slunce zdobí oblohu; vidím tě v Pecosu… jak v měsíčním svitu stojíš na Travnaté hoře.“

Kapitola druhá

„Jeho soukromé vězení“

Představa, že budu kráčet po jasně vytyčené cestě, byla mylná.

Robert Oppenheimer

V září 1922 se Robert Oppenheimer zapsal na Harvardovu univerzitu. Přestože mu zde udělili stipendium, nepřijal ho, protože „se mohl docela dobře obejít bez peněz“. Místo toho mu tedy na Harvardu darovali svazek Galileiho raných prací. Přidělili mu samostatný pokoj ve Standish Hall, ubytovny pro nováčky s výhledem na řeku Charles. V devatenácti letech byl Robert podivně krásný mladý muž. Každý jeho rys byl nějak výrazný. Na vysokých lícních kostech se skvěla napjatá hladká bledá pokožka. Oči měl bledě modré, ale obočí leskle černé. Husté kudrnaté vlasy nosil na vrchu hlavy dlouhé, ale po stranách krátké, takže se zdál ještě delší než metr osmdesát, který měřil. Nikdy nevážil více než 60 kg, takže působil opravdu křehce. Dojem neobvyklé jemnosti ještě podtrhoval jeho rovný římský nos, úzké rty a velké, skoro až špičaté uši. Mluvil ve složitých souvětích s nádechem zdobné evropské zdvořilosti, jak ho to učila matka. Svou řeč ovšem doprovázel zvláštními pokřivenými gesty dlouhých úzkých rukou. Jeho zjev byl fascinující, ale trochu podivný.

Jeho chování v Cambridgi během dalších tří let nijak nezměnilo dojem, kterým působil – jako učenlivý, společensky neobratný a nezralý mladík. Jestli se v Novém Mexiku Robertova osobnost otevřela a rozvinula, v Cambridgi upadl do své dřívější zahloubanosti. Na Harvardově univerzitě prospíval jeho intelekt, ale jeho sociální dovednosti na tom byly bledě; alespoň se to zdálo lidem, kteří ho znali. Harvard bylo intelektuální tržiště plné potěšení určených mysli, ale na druhou stranu Robertovi neposkytlo podobné pečlivé vedení a obětavou péči, jaké zažil v etickém hnutí. Byl tu sám za sebe, a tak se stáhl do bezpečné hlubiny svého intelektu. Zdálo se, že není schopen nevychloubat se svými výstřednostmi. Často se živil jen čokoládou, pivem a artyčoky. K obědu často míval kousek toastového chleba s arašídovým máslem pokapaný čokoládovým sirupem. Většina spolužáků ho považovala za nesmělého. Naštěstí byli ve stejném roce na Harvardu také Francis Fergusson a Paul Horgan, takže měl alespoň dvě spřízněné duše. Mnoho nových přátel si neudělal. Jedním z těch, se kterými se přece seznámil, byl Jeffries Wyman, bostonský bráhman, který právě začínal studia biologie. „Bylo pro něj [pro Roberta] těžké se přizpůsobit.“ vzpomíná Wyman, „a myslím si, že byl často velmi nešťastný. Předpokládám, že byl osamělý a cítil, že nezapadá… Byli jsme dobří přátelé a měl ještě nějaké další přátele, ale určitě něco postrádal… protože naše kontakty byly převážně – a řekl bych zcela – na intelektuální bázi.“

Introvertní a intelektuálně zaměřený Robert se věnoval četbě náročných autorů, jako byl Čechov nebo Katherine Mansfieldová. Jeho nejoblíbenější shakespearovskou postavou byl Hamlet. Horgan po letech vzpomínal, že „Robert měl záchvaty melancholie a hluboké, velmi hluboké deprese jako chlapec. Čas od času se na den dva uzavřel do jakéhosi citového vězení. Jednou nebo dvakrát se to stalo, když jsem byl s ním, a velmi mě to rozrušilo, protože jsem netušil, co to mohlo způsobit.“

Někdy se jeho zápal pro intelektuálno projevoval opravdu demonstrativně. Wyman si vzpomíná na teplý jarní den, kdy Oppenheimer vešel do jeho pokoje a pronesl: „Takové nesnesitelné vedro. Celý den jsem ležel v posteli a četl Jeansovu Dynamickou teorii plynů. Co jiného by se také v tomto počasí dalo dělat?“ (O čtyřicet let později Oppenheimer stále vlastnil ohmatané a prosolené vydání Elektřiny a magnetismu.)

Na jaře prvního roku svého vysokoškolského studia se Robert seznámil s Frederickem Bernheimem, který ukončil studia na Škole etické kultury rok po něm a na Harvardu se připravoval na studia medicíny. Spojoval je zájem o vědu, a protože Fergusson získal Rhodesovo stipendium a chystal se do Anglie, brzy povýšil Robert Bernheima na svého nového nejlepšího přítele. Na rozdíl od většiny mladých mužů, kteří mají sklon kupit kolem sebe známosti, ale hlubokých vztahů mají jen málo, Robertovy nemnohé vztahy byly intenzivní.

V září 1923, na začátku druhého ročníku univerzity, se Robert s Bernheimem rozhodli pronajmout si dva sousední pokoje v ulici Mount Auburn, blízko sídla novin Harvard Crimson. Robert svůj pokoj vyzdobil orientálními koberci, olejomalbami a lepty, které si přivezl z domova, a trval na tom, že si čaj bude vařit v ruském samovaru na uhlí. Bernheim byl jeho počínáním spíš pobavený než otrávený: „V určitém slova smyslu nebyl moc příjemným člověkem, protože vždycky působil dojmem, že o věcech velmi hluboce přemýšlí. Když jsme spolu bydleli, trávil večery zamčený u sebe a zabýval se Planckovou konstantou nebo něčím podobným. Viděl jsem, že se z něj stane velký fyzik, zatímco já jsem Harvardem jen tak tak prolézal.“

Bernheim považoval Roberta za hypochondra. „Chodil spát s elektrickou dečkou, která jednoho dne začala kouřit.“ Robert vyskočil a utíkal s dečkou do koupelny. Pak se vrátil do postele, ale nevšiml si, že dečka pořád doutná. Bernheim vzpomíná, že ji musel odnést, jinak by podpálila celý dům. „Soužití s Robertem bylo vždycky trochu ,napínavé´,“ poznamenal Bernheim, „protože člověk se vždycky musel přizpůsobit jeho standardům nebo náladě – byl prostě dominantní.“ Ať už to bylo jakkoli těžké, Bernheim vydržel s Robertem ještě další dva roky studia a vděčí mu za to, že ho v pozdější kariéře inspiroval k vědeckému výzkumu.

V jejich studentském bytě v ulici Mount Auburn se pravidelně objevoval pouze jeden další student. William Clouser Boyd potkal Roberta na přednášce z chemie a okamžitě si byli sympatičtí. „Měli jsme dost společného, kromě zájmu o vědu,“ vzpomíná. Oba se pokoušeli o poezii, občas dokonce i ve francouzštině, a psali krátké příběhy inspirované Čechovem. Robert mu říkával „Clowser“, schválně špatně hláskoval jeho prostřední jméno. „Clowser“ také často jezdíval s Robertem a Fredem Bernheimem na příležitostné výpravy do Cape Ann, vzdáleného hodinu jízdy od Bostonu. Robert ještě neuměl řídit, takže vyráželi v Bernheimově autě a noci trávili v hostinci ve Folly Cove za Gloucesterem, kde velmi dobře vařili. Boyd chtěl také dokončit studia na Harvardu během tří let a tvrdě na tom pracoval. Ale i když Robert zjevně trávil hodně času studiem ve svém pokoji, Boyd tvrdí, že si „dával dobrý pozor, aby ho při tom nikdo neviděl“. Myslel si vždy, že Robert má nad ním intelektuálně navrch. „Měl velice bystrou mysl. Když například někdo předestřel problém, navrhl dvě nebo tři možná špatná řešení, a pak hned přišel se správnou odpovědí. A já sám jsem se ještě nestačil zamyslet ani nad jedinou možností.“

Jediná věc, kterou Boyd s Openheimerem společnou neměli, byla hudba. „Velmi jsem miloval hudbu,“ vzpomíná Boyd, „ale on šel do opery jednou za rok, obvykle se mnou a s Bernheimem, a obyčejně odešel hned po prvním jednání. Víc toho prostě nevydržel.“ Téhle zvláštnosti si všiml i Herbert Smith a jednou Robertovi řekl: „Jsi jediný fyzik, kterého znám, co zároveň není muzikant.“

Robert si ze začátku nebyl vůbec jistý, který akademický obor by si měl vybrat. Zapsal si do mnoho naprosto nesouvisejících kurzů jako filozofii, francouzskou literaturu, angličtinu, úvod do integrálního a diferenciálního počtu, historii a tři kurzy z chemie (kvalitativní analýzu, analýzu plynů a organickou chemii). Uvažoval i o architektuře, ale protože na střední škole měl rád řečtinu, pohrával si i s myšlenkou stát se klasickým filologem nebo dokonce básníkem či malířem. „Pocit, že budu kráčet po jasně vytyčené stezce,“ vzpomínal, „byl mylný.“ Během pár měsíců se rozhodl věnovat se hlavně své první vášni, chemii. Rozhodl se ukončit studia do tří let, a proto si zapsal maximum povolených kurzů, tedy šest. Každý semestr se však snažil absolvovat dva nebo tři další kurzy. Nevedl prakticky žádný společenský život, hodiny a hodiny studoval – přesto si dával záležet na tom, aby tento fakt tajil, protože pro něj bylo z nějakého důvodu důležité, aby se jeho genialita zdála nenucená. Přečetl celý klasický historický spis Edwarda Gibbona Úpadek a pád římské říše. Četl také francouzskou literaturu a začal psát poezii. Některé jeho básně se objevily ve studentském časopise Hound and Horn (Pes a roh). „Když mě posedne inspirace,“ psal Herbertu Smithovi, „zapisuju si verše. Jak jsi trefně poznamenal, nejsou ani určené pro něčí uši, a byl by zločin někomu ty masturbační výstřelky vnucovat. Ale strčím je na nějakou dobu do šuplíku, a kdybys je chtěl vidět, pošlu ti je.“ Toho roku vyšla Eliotova Pustá země, a když si ji Robert přečetl, okamžitě se identifikoval s jeho zvláštním existencialismem. V Robertově vlastní poezii se pak objevují zejména témata smutku a osamění. Hned zkraje svých studií na Harvardu si zapsal tyto verše:

Úsvit propůjčuje naší podstatě touhu

A pomalé světlo zrazuje nás i náš smutek:

Když šafránová žluť nebes

Slábne a ztrácí barvu,

A slunce

Je jalové a sílící oheň

Nás probouzí k vědomí,

Ocitáme se znovu

Každý ve svém soukromém vězení

Připraveni beznadějně

K setkávání

S jinými lidmi.

Politická kultura na Harvardu byla na počátku dvacátých let 20. století rozhodně konzervativní. Krátce po Robertově nástupu zveřejnila univerzita kvóty omezující počet židovských studentů na škole. (Do roku 1922 vzrostlo procento židovských studentů na 21.) V roce 1924 vyšla na titulní stránce školního časopisu Harvard Crimson zpráva o tom, že bývalý prezident univerzity Charles W. Eliot veřejně označil stoupající počet sňatků mezi křesťany a příslušníky „židovské rasy“ za „nešťastný“. Jen málo takových sňatků se podle něj vydařilo, a protože podle biologů byli Židé prepotentní, děti z takových manželství „budou vypadat jen jako Židé“. Ale když na Harvard přijali několik černošských studentů, prezident A. Lawrence Lowell odmítl nechat je bydlet na koleji s ostatními bílými studenty prvního ročníku.

Oppenheimer nebyl k těmto otázkám netečný. Na počátku podzimu 1922 se stal členem Studentského liberálního klubu, který byl tři roky předtím založen jako fórum, kde by studenti mohli diskutovat o politice a současném dění. V prvních letech své existence si klub díky mluvčím, jako byl liberální novinář Lincoln Steffens, Samuel Gompers z Americké federace práce či pacifista A. J. Muste získal široké publikum. V roce 1923 zaujal oficiálně stanovisko proti univerzitní diskriminační politice. I když si klub pěstoval pověst radikálního hnízda, Robert nijak ohromený nebyl, a dokonce psal Smithovi o „přihlouplé okázalosti Liberálního klubu“. Co se týče jeho první zkušenosti s organizovanou politickou činností, cítil se dost jako „ryba na suchu“. Přesto byl jednoho dne při obědě v klubu, který sídlil ve Winthrop Street 66, představen jednomu ze starších členů, Johnu Edsallovi, který ho rychle přesvědčil, aby se podílel na vydávání nového studentského časopisu. Robert přemluvil Edsalla, aby časopis pojmenovali The Gad-fly (Ovád) a na titulní stránce se objevila citace z řečtiny, ve které se Socrates označoval za mouchu otravující Athénské. První číslo časopisu vyšlo v prosinci 1922 a Robert byl v tiráži uveden jako externí redaktor. Sám vzpomíná, že napsal několik nepodepsaných článků, ale The Gad-fly se v kampusu neuchytil a nakonec vyšlo jen pár čísel. Robertovo přátelství s Edsallem nicméně přetrvalo.

Než dokončil první rok studií, uvědomil si Robert, že když si jako svůj hlavní obor vybral chemii, udělal chybu. „Už nevím, jak mi došlo, že to, co se mi líbí na chemii, má nejblíže k fyzice, “ řekl Oppenheimer. „Když čtete fyzikální chemii a narazíte na termodynamický zákon a na statistickou mechaniku, je jasné, že se o tom potřebujete dozvědět víc… Je to podivné, neprošel jsem nikdy ani základy fyziky.“ Přestože měl tedy zapsanou chemii jako hlavní obor, zažádal si na jaře na katedře fyziky o postavení absolventa, díky čemuž by si mohl zapsat i pokročilé fyzikální kurzy. Aby dokázal, že je ve fyzice zběhlý, sepsal seznam patnácti knih, které prý přečetl. Po letech se dozvěděl, že když se fakultní komise sešla, aby posoudila jeho žádost, jeden z profesorů, George Washington Pierce, zavtipkoval: „Pokud tvrdí, že ty knihy přečetl, je to zjevně lhář, ale měl by dostat titul už jen za to, že ví, jak se jmenují.“

Jeho prvním vysokoškolským učitelem fyziky byl Percy Bridgman (1882–1961), pozdější nositel Nobelovy ceny. „Zjistil jsem, že Bridgman byl skvělý učitel,“ vzpomínal Oppenheimer, „protože se nikdy nesmířil s tím, že věci jsou takové, jaké jsou, a vždycky je promýšlel dál.“ „Byl to velmi inteligentní student,“ řekl později Bridgman o Oppenheimerovi. „Věděl dost na to, aby se ptal.“ Jenže když Bridgman zadal Oppenheimerovi laboratorní pokus, při kterém bylo nutné vyrobit slitinu mědi a niklu ve vlastnoručně vyrobené peci, ten „nerozeznal jeden konec pájky od druhého“. Při práci s galvanometrem byl Oppenheimer tak neobratný, že se jemné pružinky přístroje musely vyměnit pokaždé, když přístroj použil. Robert však projevil dost vytrvalosti a Bridgman shledal výsledky jeho práce natolik zajímavé, aby je zveřejnil ve vědeckém časopise. Robert byl na jednu stranu předčasně dospělý, na druhou stranu by někdy dost neomalený. Jednoho večera pozval Bridgeman Oppenheimera k sobě domů na čaj. Během večera ukázal profesor svému studentovi fotografii chrámu v Serestě na Sicílii, o kterém řekl, že byl postaven v roce 400 př. n. l. Oppenheimer kvapně nesouhlasil: „Z těch písmen na sloupech soudím, že to bylo o padesát let dřív.“

Když v říjnu 1923 přijel na Harvardovu univerzitu dánský fyzik Niels Bohr, dal si Robert záležet na tom, aby navštívil obě jeho přednášky. Bohr rok předtím získal Nobelovu cenu za svůj „výzkum struktury atomů a záření, které vydávají“. Oppenheimer později řekl, že „by bylo těžké zveličit to, jak mnoho jsem Bohra uctíval“. Při svém prvním setkání s tímto mužem byl Robert hluboce dojatý. Profesor Bridgman poznamenal, že „dojem, který Bohr udělal na každého, kdo se s ním setkal, byl ten, že je osobně velmi příjemný. Já sám jsem zřídkakdy potkal člověka, který by byl tak zjevně cílevědomý a tak zjevně bezelstný… Nyní ho skoro po celé Evropě vzývají jako vědeckého boha“.

Oppenheimerův přístup k výuce fyziky byl eklektický, dalo by se říct, že i chaotický. Soustředil se na to nejzajímavější, na abstraktní problémy, a obcházel nudné základy. Po letech se přiznal, že se cítil dost nejistě právě kvůli mezerám ve vědomostech. V roce 1963 řekl v rozhovoru: „I dnes zpanikařím, když pomyslím na kouřový kruh a vibrace elastické struktury. V tu chvíli opravdu balancuji nad propastí. Podobně byly moje matematické znalosti, i na tu dobu, velmi primitivní… Sice jsem chodil k [J. E.] Littlewoodovi na přednášky z teorie čísel – to je hezké, ale není to úplně ten správný způsob, jak se učit matematiku pro profesionální práci ve fyzice.“

Když dorazil do kampusu Alfred matematik a filozof North Whithead, jen Robert a jeden další student, který ještě nedokončil základní studium, měli dost odvahy zapsat se do jeho kurzu. Snaživě se prokousávali všemi třemi svazky jeho Principia Mathematica, na kterých s Whiteheadem spolupracoval Bertrand Russell. „Bylo to opravdu vzrušující,“ vzpomínal Oppenheimer, „číst Principiae s Whiteheadem, který už z nich něco pozapomněl, takže se najednou ocitl v roli učitele i studenta.“ Navzdory této zkušenosti si Oppenheimer myslel, že je v matematice nedostatečný. „Moc jsem se toho nenaučil. Zřejmě jsem toho dost pochytil metodou, která není obecně moc oceňována, a to tím, že jsem byl s lidmi… Měl jsem se víc učit matematiku. Myslím, že by mě to i bavilo, ale mohla za to moje netrpělivost, že jsem byl v té věci tak lehkomyslný.“

Ale i když si připustil ve svém vzdělání mezery, svému příteli Paulu Horganovi přiznal, že Harvard pro něj byl dobrý. Na podzim roku 1923 mu napsal satirický dopis, ve kterém o sobě psal ve třetí osobě: „Z [Oppenheimera] vyrostl muž a nemáte ani ponětí o tom, jak ho Harvard změnil. Obávám se, že jeho duši takto pilné studium neprospívá. Říká ty nejstrašnější věci. Tuhle jsem se s ním v noci dohadoval a říkám mu: Ale věříš v Boha, ne? A on na to, že věří v druhý termodynamický zákon, v Hamiltonovy principy, v Bertranda Russella, a dokonce i v Siegfrieda [sic] Freuda.“

Horgan považoval Roberta za fascinujícího a okouzlujícího. On sám byl přitom nadaným mladým mužem, který pak během svého dlouhého života napsal sedmnáct románů a dvacet historických děl a dvakrát vyhrál Pulitzerovu cenu. Oppenheimer byl podle něj ale nevšední a neocenitelný polyhistor. „Leonardové a Oppenheimerové jsou vzácní,“ napsal Horgan v roce 1988, „ale obdivuhodná láska i předpoklad porozumění, které projevovali jako soukromí znalci i jako lidé historicky úspěšní, představuje ideál, ke kterému můžeme vzhlížet a se kterým se můžeme poměřovat.“

Během svého studia na Harvardu si Robert často psal se svým učitelem ze Školy etické kultury a průvodcem po Novém Mexiku, Herbertem Smithem. V zimě roku 1923 se mu snažil s důmyslnou ironií vylíčit, jak jeho život na Harvardu vypadá: „Jste tak laskavý, že se ptáte, co dělám,“ psal Oppenheimer Smithovi. „Tedy kromě aktivit odhalených v té nechutné zprávě z minulého týdne ještě pracuji, píšu nesčetné práce, zprávy, básně, příběhy a různé veršíky; chodím do matematické knihovny a čtu a do filozofické knihovny a tam svůj čas dělím mezi Minherr [Bertranda] Russella a rozjímání o nejkrásnější a nejroztomilejší slečince, která píše diplomovou práci o Spinozovi – což je dost ironické, nemyslíte? Smrdím ve třech různých laboratořích, poslouchám řeči [profesora Louise] Allarda o Racinovi, podávám čaj a poučeně hovořím s těmi pár ztracenými dušemi, jezdím pryč na víkendy, abych z nízké úrovně energie vydestiloval smích a únavu, čtu řecky, páchám faux pas, hledám svůj pult na dopisy a přeju si, abych už byl mrtvý. Voilà.“

Bez ohledu na černý humor, Robert stále trpěl periodickými záchvaty deprese. Občas je vyvolávaly návštěvy jeho rodiny v Cambridgi. Fergusson vzpomínal, jak šli na večeři s Robertem a nějakými jeho příbuznými – ne rodiči – a Robert byl celý zelený, jak se snažil být zdvořilý. Po večeři pak popadl Fergussona a vláčel ho kilometry po chodníku, celou dobu přitom tichým, nevzrušeným hlasem mluvil o jakýchsi svých fyzických problémech. Chůze byla jeho jediná terapie. Fred Bernheim vzpomínal na to, že jednou vyráželi na procházku ve tři hodiny ráno. Při jedné takové zimní vycházce někdo chlapce vyzval, aby skočili do řeky. Robert a nejméně ještě jeden jeho přítel se svlékli a vrhli se do ledové vody.

Zpětně si všichni jeho přátelé vzpomínají, že to vypadalo, že Robert bojuje s nějakými vnitřními démony. „Můj pocit ze sebe samého,“ řekl později Oppenheimer o tomto období svého života „byla vždy nesmírná nespokojenost. Měl jsem vždy velmi málo soucitu a pochopení pro lidské tvory, velmi málo pokory před skutečnostmi tohoto světa.“

Za některé Robertovy problémy určitě mohly jeho nenaplněné nenaplněné sexuální touhy. Bylo mu jednadvacet let a nežil ve vzduchoprázdnu. Jen pár jeho přátel však vedlo společenský život, který zahrnoval pravidelné styky s ženami. A nikdo z nich si nepamatuje, že by Robert některou dívku pozval na schůzku. Wyman vzpomínal, že byli s Robertem příliš „zamilovaní“ do intelektuálního života na to, aby „mysleli na děvčata… Každý jsme si užívali vlastní milostné eskapády [s myšlenkami] ... ale možná nám scházel nějaký obyčejnější typ románků, díky nimž je život jednodušší.“ Robert jistě pociťoval změť smyslných tužeb, důkazem jsou zjevně eroticky laděné verše, které v té době napsal:

Dnes večer oděná do pláště z tulení kůže

Černé diamanty se lesknou tam, kde jí voda omývá stehna

Jedovaté záblesky se spiknou

Srdce pulzuje nedočkavostí ospravedlňující se znásilněním

V zimě 1923–1924 napsal něco, co nazval svou „první milostnou básní“ – k poctě té „nejkrásnější a nejroztomilejší slečince, která píše diplomovou práci o Spinozovi“. Zjevně o té záhadné a vzdálené dívce z knihovny přemýšlel, ale nikdy s ní nemluvil.

Ne, vím, že Spinozu četli i jiní,

dokonce i já;

Jiní, kteří zkřížili své bílé ruce

přes ohmatané stránky;

jiní příliš čistí, než aby byť jen na vteřinu, pohlédli

za posvátný svěrač své erudice.

Ale co je to všechno pro mě?

Přijď, vyzývám tě, podívat se na racky,

zlaté v pozdním slunci;

Přijď a mluv se mnou a řekni mi, proč.

A tady na světě, malé bílé obláčky mraků...

Jako chomáčky vaty nebo dámské prádlo,

To už jsem slyšel...

Malé bílé obláčky mraků by měly tak tiše plout

čistou oblohu,

A ty bys měla sedět, bledá, v černých šatech, které vyznamenávají

přísné asketické svědomí benediktinovo,

a číst si Spinozu a nechat vítr, aby odvál mraky,

a nechat mě utopit se v extázi nedostatku...

No, co když zapomenu,

zapomenu na Spinozu a tvou stálost,

zapomenu na všechno, zůstane se mnou

jen slabá naděje a napůl lítost

a nezměrné mořské dálavy?

Neschopný navázat vztah zůstával chladný a rezervovaný a tajně doufal, že mladá žena udělá první krok: „Přijď a mluv se mnou a řekni mi, proč“ Pociťoval „jen slabou naději a napůl lítost“. Taková směsice pocitů samozřejmě není u mladých, sotva dospělých mužů neobvyklá. Jen by tehdy Robertovi měl někdo říct, že v tom není sám.

Jako vždy, když se cítil sklíčený a propadal chmurám, obracel se Robert o pomoc ke svému starému učiteli. Na sklonku zimy 1924 psal Smithovi ve velkém „utrpení“ uprostřed nějaké citové krize. Tento dopis se sice nezachoval, ale máme Robertovu odpověď na Smithův útěšný dopis. „Řekl bych, že to, co mne nejvíc uklidnilo,“ psal Smithovi, „bylo to, že jste pozoroval v mém trápení určitou podobnost s trápením, kterým jste si sám procházel; nikdy by mě nenapadlo, že by situace někoho, koho ve vší úctě vidím jako někoho bezúhonného a záviděníhodného, mohla být nějak srovnatelná s mou vlastní situací… Abstraktně řečeno je mi tak strašně líto, že bude tolik lidí, které nepoznám, tak mnoho promeškané radosti. Ale máte pravdu. Nakonec touha pro mne není potřebou, je to neomalenost.“

Poté, co Robert dokončil první ročník studií na Harvardově univerzitě, mu otec našel letní brigádu v laboratořích v New Jersey. Jenže jeho práce nudila. „Ta práce a ti lidé jsou maloměšťáci, jsou líní a mrtví,“ napsal Francisi Fergussonovi, který sám už byl zpátky v Los Pinos. „Je tu tak málo práce a nic, co by člověka překvapilo… jak ti závidím… Francisi, dusí mě muka a beznaděj; jediné, co můžu dělat, je přijmout do hierarchie svých fyzicko-chemických neměnností ono chauceriánské ‚Amour vincit omnia.‘ “ Robertovi přátelé byli na tento květnatý jazyk zvyklí. Francis později vzpomínal: „Všechno, čeho se dotknul, přeháněl.“ Ale Robert nakonec opustil svou práci v laboratoři a strávil celý srpen na Bay Shore, kde se převážně plavil po moři s Horganem, který se uvolil pobývat tu s ním.

V červnu 1925, již po třech letech studia, získal Robert bakalářský titul v chemii, a to s nejvyšší pochvalou. Dostal se na děkanův seznam a byl jeden z pouhých třiceti studentů, kteří byli vybráni, aby se stali členy proslulé akademické společnosti Phi Beta Kappa. Toho roku ironicky napsal Herbertu Smithovi: „Ani v poslední stádiu senilní afázie nebudu tvrdit, že vzdělání, zejména to akademické, bylo na vysoké škole něco druhořadého. Týdně jsem se prokousal pěti až deseti velkými vědeckými knihami a předstíral jsem, že se věnuju výzkumu. A i když se nakonec budu muset spokojit s testováním zubní pasty, nechci to vědět, dokud to opravdu nepřijde.“

Testování zubní pasty ale byla dost nepravděpodobná budoucnost pro absolventa Harvardu, který měl za sebou takové kurzy, jako „Koloidní chemie“, „Anglická historie od roku 1688 do současnosti“, „Úvod do teorie potenciálních funkcí a LaPlaceovy rovnice“, „Analytická teorie tepla a problémy nepružných vibrací“ a „Matematická teorie elektřiny a magnetismu“. O desetiletí později se ohlédne za svými studentskými léty a přizná: „Přestože jsem pracoval opravdu rád, vzal jsem si toho dost a dost jsem riskoval; ze všech těch předmětů jsem měl sice za A, ale nemělo to tak být.“ Myslel si, že dosáhl „velmi rychlého, povrchního a dychtivého obeznámení s některými oblastmi fyziky s obrovskými mezerami a velmi často s obrovským nedostatkem praxe a disciplíny.“

Robert a dva jeho přátelé, William C. Boyd a Frederick Bernheim, se neúčastnili slavnostní promoce, raději slavili na koleji s laboratorním alkoholem. „Boyd a já jsme se trochu připili,“ vzpomínal Bernheim. „Myslím, že Robert si dal jen jeden drink a pak už nepil.“ Ten víkend Robert s Boydem ještě vyrazili do Bay Shore a plachtili na Robertově milované Trimethy na Fire Island. Boyd na to vzpomínal: „Svlékli jsme se a chodili jsme po pláži tam a zpátky, až jsme byli celí spálení od slunce.“ Robert sice mohl na Harvardu zůstat, nabídli mu postgraduální stipendium, ale on měl vyšší cíle. Získal sice titul v chemii jako ve svém hlavním oboru, ale byla to fyzika, co ho lákalo, a dobře věděl, že ve světě fyziky je univerzita v anglickém Cambridge „mnohem blíž centru“. Doufal, že ho pod svá křídla vezme novozélandský fyzik Ernest Rutherford, uznávaný jako muž, který v roce 1911 představil první model atomu, a to planetární model, a proto přesvědčil svého učitele fyziky, Percy Bridgmana, aby mu napsal doporučující dopis. Bridgman ve svém dopise upřímně píše, že Oppenheimer „má užasnou schopnost se přizpůsobit,“ ale že „jeho slabina je v oblasti experimentální. Má spíše analytickou než fyzikální mysl, a není příliš zdatný při práci v laboratoři... Zdá se mi, že je trochu hazard sázet na to, že by Oppenheimer někdy znamenal nějaký reálný přínos důležitého charakteru, ale pokud všechno zvládne, věřím, že by mohl dosáhnout nečekaného úspěchu“.

Bridgman svůj dopis uzavřel poznámkou o Oppenheimerově židovském původu – na tu dobu a místo nikoli neobvyklou: „Jak je patrné z jeho jména, Oppenheimer je Žid, ale zcela bez schopností obvyklých u své rasy. Je to vysoký, dobře stavěný mladý muž s okouzlujícím, poněkud ostýchavým chováním, a myslím, že při posuzování jeho žádosti nemusíte mít žádné pochyby.“

V naději, že Bridgmanovo doporučení mu otevře dveře do Rutherfordovy laboratoře, strávil Robert celý srpen v milovaném Novém Mexiku. Důležité bylo, že tentokrát vzal s sebou i rodiče a ukázal jim těchto pár akrů ráje na zemi. Oppenheimerovi se načas ubytovali v Bishop´s Lodge na okraji Santa Fe, a vydali se také na sever na ranč Katy Pageové v Los Pinos. „Rodičům se tady opravdu líbí,“ napsal Robert s neskrývanou pýchou Herbertu Smithovi, „a také začali trochu jezdit po okolí. Zajímavé je, že si docela užívají zdejší lehkomyslné zdvořilosti.“

Spolu s Paulem Horganem, který se vrátil na léto z Harvardu, a Robertovým tehdy třináctiletým bratrem Frankem vyráželi koňmo na dlouhé vyjížďky do hor. Horgan vzpomínal, jak si s Robertem pronajali v Santa Fe koně a vydali se přes hřeben Sangre de Cristo na horu Lake Peak a dolů do vesnice Cowles: „Dorazili jsme na předěl na samém vrcholu té hory za příšerné bouře… a vytrvalého vydatného deště. Seděli jsme pod koni a obědvali pomeranče, celí promočení… Podíval jsem se na Roberta a zničehonic jsem si všiml, že mu vlasy stojí vzhůru, nabité statickou elektřinou. Úžasné.“ Když té noci po setmění konečně dorazili do Los Pinos, v oknech Katy Pageové se svítilo. „Byl to velmi příjemný pohled,“ uvedl Horgan. Vřele nás přijala a strávili jsme tam několik příjemných dní. Od té doby nás nazývala svými otroky. ‚Tady přicházejí moji otroci.‘“

Zatímco paní Oppenheimerová sedávala na krytém přístřešku ranče, Katy a její „otroci“ se vydávali na celodenní vyjížďky do okolních hor. Na jedné z těchto výprav Robert objevil malé neprozkoumané jezero na východních svazích Santa Fe Baldy a pojmenoval ho Lake Katherine.

Pravděpodobně na jedné z těchto vyjížděk poprvé kouřil tabák. Katy učila chlapce jezdit nalehko, jen s nezbytným minimem věcí. Jednou v noci na vyjížďce Robert zjistil, že mu došlo jídlo, a někdo mu nabídl dýmku, aby ošálil kručící útroby. Tabáková dýmka a cigarety se pak rychle staly celoživotní závislostí.

Po návratu do New Yorku našel Robert v poště zamítavý dopis od Ernesta Rutherforda. „Rutherford mě nechtěl,“ vzpomínal Oppenheimer, „O Bridgmanovi neměl bůhvíjaké mínění a moje doporučení bylo zvláštní.“ Rutherford však předal Robertovu žádost J. J. Thomsonovi, svému předchůdci ve funkci ředitele Cavendishovy laboratoře. Thomsonovi, který za objev elektronu v roce 1906 získal Nobelovu cenu, bylo v té době už šedesát devět let a dávno měl za sebou období aktivní práce. V roce 1919 rezignoval i na své administrativní funkce, od roku 1925 se v laboratoři objevoval sporadicky a studenty vyučoval jen příležitostně. Robertovi se nicméně velmi ulevilo, když se dověděl, že Thomson souhlasí s tím, že bude dozorovat jeho studia. Vybral si fyziku jako své povolání a byl přesvědčený, že její – i jeho – budoucnost leží v Evropě.

Kapitola třetí

„Prožívám pěkně špatné chvíle“

Není mi dobře a bojím se za tebou teď přijít, protože mám strach,
že by se mohlo stát něco melodramatického.

Robert Oppenheimer,

23. ledna 1926

Harvard pro Roberta znamenal nejednoznačnou zkušenost. Intelektuálně se rozvíjel, ale pokud šlo o společenské zkušenosti, byl jeho citový život napjatý a nepřirozený. Každodenní rutina strukturovaného života v prvních ročnících univerzity mu poskytovala ochranný štít; ve třídě byl opět hvězdou. Ale teď byl štít pryč a jeho čekala série téměř katastrofálních existenciálních krizí, které začaly na podzim a protáhly se až do jara 1926.

V polovině září 1925 nastoupil na loď směřující do Anglie. S Francisem Fergussonem se dohodli, že se setkají v malé vesnici Swanage v hrabství Dorsetshire na jihozápadě Anglie. Fergusson strávil celé léto na cestách po Evropě se svou matkou a nemohl dočkat mužské společnosti. Deset dní se procházeli podél pobřežních útesů a navzájem si svěřovali svá nejnovější dobrodružství. Přestože se už dva roky neviděli, udržovali spolu kontakt prostřednictvím korespondence a zůstali si blízcí.

„Když jsem se s ním setkal na nádraží,“ napsal Fergusson později, „působil sebevědoměji, silněji a vzpřímeněji... Před matkou byl mnohem méně rozpačitý. Jak jsem se později dozvěděl, bylo to proto, že se mu v Novém Mexiku málem podařilo zamilovat do atraktivní Nežidovky.“

Přesto byl Robert, jak Fergusson vycítil, ve svých jednadvaceti letech „ohledně svého sexuálního života úplně bezradný“. Fergusson mu ze své strany „vyložil všechny věci, které mě těšily a o kterých jsem musel mlčet“. Zpětně si však myslel, že to přehnal. „Byl jsem natolik krutý a hloupý,“ napsal, „abych s Robertem [tyto věci] dlouze rozebíral a nakonec dokončil to, co by [přítel] Jean nazval prvotřídním duševním znásilněním.“

V té době už měl Fergusson za sebou dva roky strávené na Rhodesově stipendiu v Oxfordu. Francis byl vždycky vyspělejší než Robert, který se nyní nechal oslnit přítelovou lehkostí a společenskou uhlazeností. Především měl Francis už asi tři roky přítelkyni – mladou ženu, kterou Robert znal ze Školy etické kultury, jmenovala se Frances Keeleyová. Také na něj udělalo dojem, že Fergusson prokázal dostatek sebevědomí, opustil svůj obor biologie a vydal se za svou první vášní, literaturou a poezií. Pohyboval se v elitních společenských kruzích, navštěvoval anglické rodiny z vyšších vrstev na jejich venkovských sídlech. Robert se přistihl, že svému příteli závidí jeho rozkvět.

Jejich cesty se rozešly – jeden odešel do Oxfordu, druhý do Cambridge – ale slíbili si, že se znovu setkají o vánočních prázdninách.

Robertův příchod do Cavendishovy laboratoře v Cambridgi se časově shodoval s obdobím velkého vzrušení ve světě fyziky. Počátkem dvacátých let 20. století někteří evropští fyzikové, mimo jiné Niels Bohr a Werner Heisenberg, vytvářeli teorii, kterou nazvali kvantová fyzika (nebo kvantová mechanika). Stručně řečeno, kvantová fyzika je studium zákonů, které platí pro chování jevů ve velmi malém měřítku, v měřítku molekul a atomů. Kvantová teorie měla brzy nahradit klasickou fyziku při zkoumání subatomárních jevů, jako je obíhání elektronu kolem jádra atomu vodíku. Jestliže však tato doba byla pro fyziky v Evropě „žhavá”*, Oppenheimer a mnozí starší američtí fyzici o tom nic nevěděli. „Byl jsem stále, v tom špatném slova smyslu, student,“ vzpomínal Oppenheimer. „O kvantové mechanice jsem se dozvěděl až v Evropě. O spinu elektronů jsem se dozvěděl až v Evropě. Nevěřím, že v roce 1925 na jaře v Americe byly skutečně známé; každopádně jsem je neznal.“

Robert se zabydlel v depresivním bytě, který později nazval „mizerná díra“. Stravoval se na koleji a celé dny trávil v koutě suterénní laboratoře J. J. Thomsona, kde se snažil vyrobit tenké beryliové filmy pro použití při studiu elektronů. Byl to pracný proces, při kterém se odpařovalo berylium na kolodium; kolodium se pak muselo opatrně odstranit. Robert, který byl na tuto pečlivou práci nešikovný a neobratný, se brzy začal laboratoři vyhýbat. Místo toho se věnoval seminářům a četbě fyzikálních časopisů. Ale i když byla jeho laboratorní práce „poměrně falešná“, přesto mu poskytla příležitost setkat se s fyziky, jako byli Rutherford, Chadwick a C. F. Powell. „Setkal jsem se s [Patrickem M. S.] Blackettem, který se mi velmi líbil,“ vzpomínal Oppenheimer o několik desetiletí později. Patrick Blackett, který v roce 1948 získal Nobelovu cenu za fyziku, se brzy stal jedním z Robertových učitelů. Blackett, vysoký, elegantní Angličan s přímočarými socialistickými politickými názory, dokončil studium fyziky na Cambridgi o pouhé tři roky dříve.

V listopadu 1925 Robert napsal Fergussonovi, že „toto místo je velmi bohaté a má spoustu pokladů, a i když je vůbec nemohu využít, mám možnost vidět mnoho lidí a několik dobrých. Určitě je tu několik dobrých fyziků – těch mladých, myslím tím mladé… Vzali mě na nejrůznější setkání: na schůzky vysoké matematiky v Trinity, tajné pacifistické schůzky, sionistický klub a několik poněkud matných vědeckých klubů. Ale neviděl jsem tu nikoho, kdo by byl užitečný a nevěnoval se vědě…“ Pak ale upustil od naparování a přiznal: „Mám teď dost špatné období. Laboratorní práce jsou strašná nuda a já jsem v nich tak špatný, že nemám pocit, že bych se něco naučil... přednášky jsou odporné.“

Jeho potíže v laboratoři umocňoval zhoršující se duševní stav. Jednoho dne se přistihl, jak s křídou v ruce zírá na prázdnou tabuli a pořád dokola si mumlá: „Jde o to, jde o to... jde o to…“ Jeho přítel z Harvardu Jeffries Wyman, který ten rok také studoval na Cambridgi, Robertovo trápení zaznamenal. Když jednoho dne vešel do jeho pokoje, našel Roberta ležet na podlaze, sténat a převalovat se ze strany na stranu. V jiném popisu této události Wyman uvedl, že mu Oppenheimer řekl, „že se v Cambridgi cítí tak mizerně, tak nešťastný, že si občas lehl na podlahu a převaloval se ze strany na stranu, to mi řekl“. Jindy byl Rutherford svědkem toho, jak se Oppenheimer zhroutil na podlahu laboratoře.

Útěchou mu nebylo ani to, že někteří z jeho nejbližších přátel směřovali k usazení se. Jeho spolubydlící z Harvardu Fred Bernheim byl také v Cambridgi a seznámil se s ženou, která se brzy měla stát jeho manželkou. Robert viděl, že jeho přátelství s Bernheimem předvídatelně upadá. „S Fredem jsou nějaké hrozné komplikace,“ vysvětloval Oppenheimer Fergussonovi, „a ten strašný večer před dvěma týdny v Moonu… Od té doby jsem ho neviděl a červenám se, když si na to vzpomenu. A to jeho přiznání jak od Dostojevského!“

Robert toho od svých přátel vyžadoval hodně a někdy byly jeho požadavky až příliš vysoké. „Svým způsobem,“ vzpomínal Bernheim, „to byla úleva… Jeho intenzita a dravost mě vždycky trochu zneklidňovaly.“ Bernheim se v Robertově přítomnosti cítil vyčerpaný. Robert se tvrdošíjně snažil oživit přátelství, ale Bernheim mu nakonec řekl, že se bude ženit a „nemůžeme obnovit to, co jsme měli na Harvardu“. Roberta ani tak neurazilo, jako spíš zmátlo, že se někdo, koho tak dobře znal, mohl rozhodnout vybočit z jeho oběžné dráhy. Podobně ho udivilo, když se dozvěděl o brzkém sňatku Jane Didisheimové, další spolužačky ze Školy etické kultury. Robert měl Jane vždycky rád a zdálo se, že ho zaskočilo, že žena jeho věku už může být vdaná (za Francouze) a čekat dítě.

Na konci podzimního semestru dospěl Fergusson k závěru, že Robert trpí „prvotřídní depresí“. Také rodiče tušili, že se jejich syn nachází v krizi. Podle Fergussona se Robertova deprese „ještě prohloubila a konkretizovala bojem, který vedl se svou matkou“. Ella a Julius nyní trvali na tom, že vyrazí přes Atlantik, aby byli se svým ztrápeným synem. „Chtěl ji,“ zapsal si Fergusson do deníku, „ale cítil, že by ji měl od cesty odradit… Takže když nastoupil do vlaku do Southamptonu, kde se s ní měl setkat, vybuchoval všemi možnými divokými revoltami.“

Fergusson byl svědkem jen některých neobvyklých událostí, které následovaly onu zimu. Je však zřejmé, že mnoho podrobností, které zaznamenal, mohlo pocházet pouze od Roberta – a je docela možné, ba téměř jisté, že při líčení svých zážitků Robert pouštěl svou bujnou fantazii ze řetězu. Fergussonovo Vyprávění o dobrodružstvích Roberta Oppenheimera v Evropě (Account of the Adventure of Robert Oppenheimer in Europe) je datováno prostě „únor 26“ a kontext naznačuje, že bylo opravdu napsáno v únoru 1926. Fergusson každopádně důvěrnosti o příteli prozradil až mnoho let po Robertově smrti. Podle Fergussonova vyprávění došlo ve vlaku k epizodě, která naznačovala, že se Robert přestával emocionálně ovládat. „Ocitl se ve vagonu třetí třídy s mužem a ženou, kteří se milovali [předpokládáme, že se líbali a možná i laskali], a přestože se snažil číst termodynamiku, nedokázal se soustředit. Když muž odešel, políbil [Robert] ženu. Nezdálo se, že by ji to nějak zvlášť překvapilo… Okamžitě ho však přemohly výčitky svědomí, padl na kolena, nohy se mu třásly a v slzách prosil o odpuštění.“ Pak spěšně posbíral svá zavazadla a utekl z kupé. „Byl z toho tak roztrpčený, že když cestou z nádraží sestupovali po schodišti a on pod sebou uviděl tu ženu, napadlo ho, že jí pustí kufr na hlavu. Naštěstí se netrefil.“ Jestliže Fergusson přesně vylíčil příběh, který vyslechl, je nejspíš zřejmé, že se Robert nechal unést fantazií. Chtěl tu ženu políbit. Opravdu ji políbil? Nebo nepolíbil? Co přesně se v onom kupé stalo, není jisté. Ale to, co se údajně odehrálo při výstupu z nádraží, se určitě nestalo, ačkoli Robert potřeboval Fergussonovi říct, že se to stalo. Měl potíže, přestával se ovládat a jeho fantastický příběh byl výrazem jeho tísně.

V tomto rozrušeném stavu pokračoval Robert do přístavu, kde měl přivítat své rodiče. První, koho ale uviděl, nebyla jeho matka ani otec, ale Inez Pollaková, spolužačka ze Školy etické kultury. Robert si s Inez dopisoval už v době, kdy navštěvovala Vassar, a občas ji vídal v New Yorku o prázdninách. V jednom rozhovoru o desítky let později Fergusson řekl, že si myslí, že Ella „se postarala o to, aby s nimi [do Anglie] přijela mladá žena, kterou on [Robert] viděl v New Yorku, a snažila se je dát dohromady, a nevyšlo to“.

Ve svém „deníku“ Fergusson píše, že když Robert spatřil Inez na lávce, jeho prvním impulzem bylo otočit se a utéct. „Teď by bylo těžké,“ napsal Fergusson, „říct, kdo byl vyděšenější, zda Inez, nebo Robert.“ Pokud šlo o Inez, ta zřejmě v Robertovi viděla možnost úniku ze života v New Yorku, kde se stále obtížněji snášela s matkou. Ella souhlasila, že ji doprovodí do Anglie, protože si myslela, že Inez pomůže Roberta vytrhnout z depresí. Zároveň však podle Fergussona Ella považovala Inez za „směšně nehodnou“ svého syna, a jakmile viděla, že Robert o dívku skutečně projevuje zájem, vzala si syna stranou a mluvila o tom, jak je „únavné, že Inez přijela“.

Inez přesto Oppenheimerovy do Cambridge doprovázela. Robert se věnoval fyzice, ale odpoledne začal brát Inez na dlouhé procházky po městě. Podle Fergussona se jí Robert začal dvořit. „Předváděl velmi dobrou, především rétorickou imitaci zamilovanosti. Ona na to svým způsobem odpovídala.“ Na krátkou dobu byla dvojice aspoň neformálně zasnoubena. A pak jednoho večera šli do Inezina pokoje a lehli si spolu do postele. „Leželi tam, třásli se zimou a báli se cokoli udělat. Potom Inez začala vzlykat. Pak začal vzlykat i Robert.“ Po nějaké době se ozvalo zaklepání na dveře a ozval se hlas paní Oppenheimerové: „Pusť mě dovnitř, Inez, proč mě nechceš pustit dovnitř? Vím, že je tam Robert.“ Ella nakonec rozčileně dupla a Robert vyšel ven, nešťastný a do morku kostí ponížený.

Inez téměř okamžitě odjela do Itálie a odvezla s sebou výtisk Dostojevského Běsů, dárek od Roberta. Krach tohoto vztahu samozřejmě jen prohloubil Robertovu melancholii. Těsně před vánočními prázdninami napsal Herbertu Smithovi smutný, teskný dopis. Omlouval se v něm za své mlčení a vysvětloval: „Opravdu jsem se zabýval mnohem obtížnější záležitostí přípravy na kariéru... A nepsal jsem prostě proto, že mi chybělo poklidné přesvědčení a jistota, které jsou nezbytné pro dostatečně skvělý dopis.“ O Francisovi napsal: „Hodně se změnil. Exempli gratia, je šťastný... V Oxfordu zná každého, chodí na čaj s lady Ottoline Morrellovou, nejvyšší kněžkou vybrané společnosti a patronkou [T. S.] Eliota a Bertyho [Bertranda Russella]… “

K sílícím obavám jeho přátel a rodiny se Robertův citový stav stále zhoršoval. Zdál se být podivně nejistý sám sebou a setrvale mrzutý. Kromě jiných stížností hovořil o svém problematickém vztahu s hlavním učitelem Patrickem Blackettem. Robert měl Blacketta rád a dychtil po jeho uznání, ale Blackett jako praktický experimentální fyzik Roberta nutil, aby se více věnoval tomu, co mu moc nešlo – laboratorní práci. Blackett tím pravděpodobně nic špatného nemyslel, ale v Oppenheimerově rozrušeném stavu znamenal tento vztah zdroj dalších obav. Pozdě na podzim roku 1925 udělal Robert něco tak hloupého, až to vypadalo jako vykalkulované, aby dokázal, že už svůj emoční stres přestává zvládat. Zdeptaný pocity nedostatečnosti a intenzivní žárlivosti „otrávil“ jablko chemikáliemi z laboratoře a položil ho na Blackettův stůl. Jeffries Wyman později prohlásil: „Ať už to bylo či nebylo imaginární jablko, nebo skutečné jablko, ať už to bylo cokoliv, byl to akt žárlivosti.“ Blackett naštěstí jablko nesnědl, ale vedení univerzity bylo o této události nějakým způsobem informováno. Jak se sám Robert o dva měsíce později Fergussonovi přiznal: „Tak trochu otrávil hlavního správce. Zdálo se to neuvěřitelné, ale on [Robert] to tak řekl. A skutečně někde použil kyanid nebo něco takového. Ale naštěstí to ten učitel odhalil. Samozřejmě se v Cambridge strhlo peklo.“ Pokud byl údajný „jed“ potenciálně smrtelný, rovnalo se to, co Robert udělal, pokusu o vraždu. To se však vzhledem k tomu, co se stalo poté, zdá nepravděpodobné. Pravděpodobnější je, že Robert do jablka vpravil něco, z čeho by se Blackettovi pouze udělalo špatně, ale i tak šlo o vážnou věc – a důvod k vyloučení.

Protože Robertovi rodiče byli stále na návštěvě Cambridge, univerzitní úřady je okamžitě informovaly o tom, k čemu došlo. Julius Oppenheimer horečně – a úspěšně –lobboval u univerzity, aby nepodávala trestní oznámení. Po zdlouhavém vyjednávání se došlo k závěru, že Robert bude podmínečně vyloučen a bude pravidelně docházet k významnému psychiatrovi na Harley Street v Londýně. Jak řekl Robertův bývalý učitel ze Školy etické kultury Herbert Smith: „Na Cambridge mohl nějakou dobu zůstat jen pod podmínkou, že bude pravidelně docházet k psychiatrovi.“ Robert jezdil do Londýna na pravidelná sezení, ale nebyla to dobrá zkušenost. Freudovský psychoanalytik diagnostikoval dementia praecox, což je dnes již archaické označení pro příznaky spojené se schizofrenií. Došel k závěru, že Oppenheimer je beznadějný případ a že „další analýza by přinesla více škody než užitku“.

Fergusson jednoho dne šel za Oppenheimerem hned po sezení s psychiatrem. „V té době vypadal jako blázen... Zahlédl jsem ho, jak na mě čeká na rohu, klobouk má naražený na stranu a vypadá naprosto divně... Postával tam a vypadal, že by mohl utéct nebo udělat něco drastického.“ Oba staří přátelé se společně vydali na cestu více než svižným tempem, Robert šel svou zvláštní chůzí s chodidly vytrčenými do stran. „Zeptal jsem se ho, jaké to bylo. Říkal, že ten chlap je moc hloupý na to, aby ho sledoval, a že o svých potížích ví víc než doktor, což byla nejspíš pravda.“ V té době Fergusson ještě nevěděl o incidentu s „otráveným jablkem“, takže nechápal, co k návštěvám u psychiatra vedlo. A i když viděl, že Robert je ve značném stresu, přesto věřil, že jeho přítel má „schopnost se vzchopit, přijít na to, co má za potíže, a vypořádat se s nimi“.

Krize však nepominula. O Vánocích se Robert byl projít po bretaňském pobřeží poblíž vesnice Cancale, kde trávil s rodiči svátky. Byl deštivý, pochmurný zimní den a Oppenheimer po letech prozradil, co si tam živě uvědomil: „Byl jsem na pokraji sebevraždy. Bylo to chronické.“

Někdy krátce po Novém roce 1926 si Fergusson domluvil s Oppenheimerem schůzku v Paříži, kam Roberta rodiče vzali na zbytek šestitýdenních zimních prázdnin. Na jedné z dlouhých procházek pařížskými ulicemi se Robert svému příteli konečně svěřil s tím, co ho přimělo navštívit londýnského psychiatra. V tu chvíli si Robert myslel, že mu cambridgeské vedení možná ani nedovolí vrátit se. „Mou reakcí bylo zděšení,“ vzpomínal Fergusson. „Ale pak, když o tom mluvil, jsem si myslel, že už to nějak překonal a že má jen problémy s otcem.“ Robert přiznal, že rodiče měli velké starosti, že se mu snažili pomoci, ale „nedařilo se jim to“.

Robert velmi málo spal a podle Fergussona „začal být velmi divný“. Jednoho rána zamkl matku v jejím hotelovém pokoji a odešel. Ella zuřila. Po tomto incidentu trvala na tom, aby navštívil francouzského psychoanalytika. Po několika sezeních tento lékař oznámil, že Robert trpí „morální krizí“ spojenou se sexuální frustrací. Předepsal mu „une femme“ a „afrodiziakovou kúru“. Po letech Fergusson o té době poznamenal: „Byl [Robert] úplně bezradný, pokud šlo o jeho sexuální život.“

Zanedlouho se Robertova citová krize opět prudce zvrtla. Když seděl s Robertem v pařížském hotelovém pokoji, Fergusson vycítil, že jeho přítel má „jednu ze svých podivných nálad“. Snad ve snaze rozptýlit jeho sklíčenost mu Fergusson ukázal několik básní, které napsala jeho přítelkyně Frances Keeleyová, a pak mu oznámil, že Keeleyovou požádal o ruku a ona přijala. Robert byl touto zprávou ohromen a ztratil nervy. „Naklonil jsem se pro knihu,“ vzpomínal Fergusson, „a on na mě zezadu skočil s popruhem od kufru a omotal mi ho kolem krku. Chvíli jsem se dost bál. Určitě jsme dělali hluk. A pak se mi podařilo odtáhnout se stranou a on s pláčem padl na zem.“

Roberta možná vyprovokovala prostá žárlivost na milostný vztah jeho přítele. Jednoho přítele, Freda Bernheima, už kvůli ženě ztratil; možná nezvládl pomyšlení, že za stejných okolností ztratí dalšího. Sám Fergusson si všiml „významných pohledů, které na ni [Frances Keeleyovou] Robert neustále teatrálně vrhal. Jak snadné pro něj bylo hrát si na vztekajícího se milence; jak znám ten pocit z vlastní zkušenosti!“

Navzdory incidentu se škrcením stál Fergusson při svém příteli. Dokonce možná cítil i jistou vinu, protože ho v dopise nevaroval nikdo jiný než Herbert Smith, který znal Robertovu zranitelnost až příliš dobře: „Mimochodem, mám dojem, že bys měl svou schopnost předvést mu (Robertovi) spíše s velkým taktem než v královské hojnosti. Tvůj začátek [druhého] roku a společenská přizpůsobivost ho pravděpodobně přivedou k zoufalství. A místo aby ti šel po krku – jak si vzpomínám, že jsi byl připraven udělat pro George Jak-se-jen-jmenuje... když jsi jím byl podobně ohromen – obávám se, že by jen přestal považovat svůj vlastní život za hodný života.“ Smithův dopis vyvolává otázku, zda Fergusson, začínající spisovatel, nespojil své vlastní zkušenosti s „Georgem“ a Oppenheimerovým chováním. Robert se však omluvil způsobem, který činí Fergussonův příběh věrohodným.

Fergusson chápal, že jeho přítel má „neurotické“ sklony, ale zároveň byl přesvědčený, že je znát, jak z nich Robert vyrůstá. „Věděl, že vím, že to byla jen chvilková křeč... Myslím, že bych si dělal větší starosti, kdybych si neuvědomil, jak rychle se mění... Měl jsem ho moc rád.“ Oba muži zůstali přáteli na celý život. Přesto ještě několik měsíců po napadení považoval Fergusson za rozumné mít se na pozoru. Odstěhoval se z hotelu a váhal, když Robert naléhal, aby ho na jaře navštívil v Cambridgi. Robert byl nepochybně stejně zmatený ze svého chování jako Francis. Několik týdnů po incidentu svému příteli napsal: „Měl bys dostat ne dopis, ale pouť do Oxfordu, vykonanou v žíněné košili, s velkým postem, sněhem a modlitbami. Ale výčitky a vděčnost a stud, který cítím za svou nedostatečnost, si nechám pro Tebe, dokud pro Tebe nebudu moci udělat něco poněkud méně zbytečného. Nechápu Tvou shovívavost ani Tvou laskavost, ale musíš vědět, že na ně nezapomenu.“*4

Díky všem těmto zmatkům se Robert stal jakýmsi svým vlastním psychoanalytikem, který se vědomě snažil čelit své citové křehkosti. V dopise Fergussonovi z 23. ledna 1926 naznačil, že jeho duševní stav má co do činění s „hroznou skutečností dokonalosti... právě tato skutečnost v kombinaci s mou neschopností připájet dva měděné dráty k sobě se mi nyní pravděpodobně daří přivést mě k šílenství“. Poté se přiznal: „Není mi dobře a bojím se za tebou teď přijít, protože mám strach, že by se mohlo stát něco melodramatického.“

Fergusson nakonec souhlasil s návštěvou Cambridge na začátku jara toho roku. „Ubytoval mě ve vedlejším pokoji a vzpomínám si, že jsem si říkal, že bych se měl postarat, aby se v noci neobjevil, a tak jsem si ke dveřím postavil židli. Ale nic se nestalo.“ V té době se zdálo, že se Robert lepší. Když Fergusson krátce nadhodil tuto záležitost, „řekl, že si nemusí dělat starosti, že už je to za ním“. Robert skutečně navštěvoval dalšího psychoanalytika – svého třetího během čtyř měsíců – v Cambridgi. V té době už o psychoanalýze hodně četl a podle svého přítele Johna Edsalla ji „bral velmi vážně“. Také si myslel, že jeho nový analytik, doktor M., je „moudřejší a rozumnější muž“ než kterýkoli z lékařů, s nimiž svůj stav konzultoval v Londýně a Paříži.

Zřejmě pokračoval v návštěvách tohoto analytika po celé jaro 1926. Časem se však jejich vztah rozpadl. Jednoho červnového dne se Robert zastavil u Johna Edsalla v jeho bytě a řekl mu, že „[dr.] M. se rozhodl, že nemá smysl v analýze dále pokračovat“.

Herbert Smith později narazil na jednoho ze svých přátel psychiatrů v New Yorku, který o případu věděl, a tvrdil, že Robert „předvedl psychiatrovi v Cambridgi nehoráznou písničku a tanec... Potíž je v tom, že musíte mít psychiatra, který je schopnější než analyzovaná osoba. Oni nikoho takového nemají.“

V polovině března 1926 odjel Robert z Cambridge na krátkou dovolenou. Tři přátelé, Jeffries Wyman, Frederick Bernheim a John Edsall, ho přemluvili, aby je doprovodil na Korsiku. Deset dní projížděli na kolech celý ostrov, spali v malých vesnických hostincích nebo tábořili pod širým nebem. Skalnaté hory a lehce zalesněné vysoké kopce na ostrově Robertovi možná připomínaly drsnou krásu Nového Mexika. „Krajina byla nádherná,“ vzpomínal Bernheim, „ústní komunikace s domorodci katastrofální a místní blechy každou noc hojně krmeny.“ Roberta občas přemáhaly chmurné nálady a občas mluvil o tom, že se cítí sklíčeně. V posledních měsících hodně četl francouzskou a ruskou literaturu, a když putovali po horách, rád se s Edsallem dohadoval o relativních přednostech Tolstého a Dostojevského. Jednoho večera, když je zmáčela náhlá bouřka, hledali mladí muži úkryt v nedalekém hostinci. Zatímco věšeli mokré oblečení u krbu a choulili se do přikrývek, Edsall trval na svém: „Tolstoj je spisovatel, kterého mám nejraději.“

„Ne, ne, Dostojevskij je lepší,“ namítal Oppenheimer. „Dostává se k duši a trýzni člověka.“

Později, když se rozhovor stočil na jejich budoucnost, Robert poznamenal: „Nejvíce bych obdivoval člověka, který se stane mimořádně dobrým ve spoustě věcí, ale přesto si zachová tvář plnou slz.“ Přestože se Robert zdál být zatížen takovými silně existenciálními myšlenkami, jeho společníci měli přesto dojem, že se při putování po ostrově odreagovává. Zjevně si vychutnával dramatické scenérie, dobré francouzské jídlo i vína a svému bratru Frankovi napsal: „Je to skvělé místo, se všemi přednostmi od vína po ledovce a od langusty po brigantiny.“

Na Korsice podle Wymana Robert „procházel velkou citovou krizí“. A pak se stalo něco zvláštního. „Jednoho dne,“ vzpomínal Wyman o desítky let později, „když už jsme na Korsice skoro končili, jsme se ubytovali v nějakém malém hostinci, my tři – Edsall, Oppenheimer a já – a společně jsme večeřeli.“ Číšník přistoupil k Oppenheimerovi a řekl mu, kdy odplouvá další loď do Francie. Překvapený Edsall a Wyman se Oppenheimera zeptali, proč chce jet zpátky dřív, než plánovali. „Nemohu o tom mluvit,“ odpověděl Robert, „ale musím jít.“ Později večer, když vypili trochu víc vína, se uvolnil a řekl: „No, možná vám můžu říct, proč musím jet. Udělal jsem hroznou věc. Položil jsem Blackettovi na stůl otrávené jablko a musím se tam vrátit a zjistit, co se stalo.“ Edsall a Wyman byli ohromeni. „Nikdy jsem nevěděl,“ vzpomínal Wyman, „jestli to bylo skutečné, nebo vymyšlené.“ Robert to neupřesnil, ale zmínil se, že mu byla diagnostikována demence praecox. Aniž věděli, že k incidentu s „otráveným jablkem“ skutečně došlo na podzim předchozího roku, Wyman a Edsall předpokládali, že to Robert v záchvatu „žárlivosti“ provedl Blackettovi na jaře, těsně před jejich cestou na Korsiku. Bylo jasné, že se něco stalo, ale jak později řekl Edsall, „mluvil o tom [Robert] s takovým smyslem pro realitu, že jsme oba s Jeffriesem měli pocit, že to z jeho strany musí být nějaká halucinace“.

V průběhu desetiletí byla pravda o příběhu s otráveným jablkem zamlžena protichůdnými výpověďmi. V rozhovoru s Martinem Sherwinem z roku 1979 však Fergusson zcela jasně uvedl, že k incidentu došlo koncem podzimu 1925, nikoli na jaře 1926: „Všechno se to stalo během jeho [Robertova] prvního semestru v Cambridgi. A těsně předtím, než jsem se s ním setkal v Londýně, když chodil k psychiatrovi.“ Když se Sherwin zeptal, zda opravdu věří historce o otráveném jablku, Fergusson odpověděl: „Ano, věřím. Věřím. Jeho otec pak musel zpracovat vedení Cambridge kvůli Robertově pokusu o vraždu.“ V rozhovoru s Alicí Kimball Smithovou v roce 1976 Fergusson zmínil „okamžik, kdy se [Robert] pokusil otrávit jednoho ze svých blízkých... Vyprávěl mi o tom tehdy nebo krátce poté v Paříži. Vždycky jsem předpokládal, že je to nejspíš pravda. Ale nevím. Dělal tehdy různé šílené věci.“ Smithová považovala Fergussona za velmi spolehlivý zdroj. Jak poznamenala po rozhovoru s ním: „… nepředstírá, že si pamatuje něco, co si nepamatuje“.

Oppenheimerovo prodloužené dospívání se konečně chýlilo ke konci. Někdy během jeho krátkého pobytu na Korsice se stalo něco, co mělo povahu probuzení. Ať už to ale bylo cokoli, postaral se, aby to zůstalo pečlivě pěstovaným tajemstvím. Možná to byl krátký milostný románek – ale spíš ne. O mnoho let později odpověděl na dotaz spisovatelky Nuel Pharr Davisové: „Psychiatr byl předehrou k tomu, co pro mě začalo na Korsice. Ptáte se, jestli vám řeknu celý příběh, nebo jestli ho musíte někde vyhrabat. Ale ví to jen pár lidí a ti to neprozradí. Nikde to nevyhrabete. Musíte vědět, že to nebyla pouhá milostná aféra, to vůbec ne, byla to láska.“ Toto setkání mělo pro Oppenheimera jakýsi mystický, transcendentální význam: „Geografie byla od této chvíle jediné odloučení, které jsem uznával, ale pro mě to nebylo skutečné odloučení.“ Byla to, jak řekl Davisovi, „velká věc v mém životě, jeho velká a trvalá součást, pro mne tím více nyní, když se ohlédnu zpět, když už je můj život téměř u konce.“

Co se tedy na Korsice vlastně stalo? Pravděpodobně nic. Oppenheimer záměrně odpověděl na Davisův dotaz ohledně Korsiky hádankou, která jistě frustruje jeho životopisce. Nesměle to nazval „láskou“, nikoli „pouhým“ milostným vztahem. Zřejmě mu na tomto rozlišení záleželo. Ve společnosti svých přátel neměl ke skutečnému románku příležitost. Přečetl si však knihu, která podle všeho vedla k jeho prozření.

Tou knihou byl román Marcela Prousta Hledání ztraceného času, mystický a existenciální text, který promlouval k Oppenheimerově neklidné duši. Později tvrdil Haakonu Chevalierovi, svému příteli z Berkeley, že když ji během pěšího výletu po Korsice četl večer při baterce, byl to jeden z jeho nejsilnějších zážitků. Vytrhlo ho to z deprese. Proustovo dílo je klasickým románem introspekce a v Oppenheimerovi zanechalo hluboký a trvalý dojem. Více než deset let poté, co poprvé četl Prousta, Oppenheimer Chevaliera zaskočil tím, že zpaměti citoval pasáž z prvního dílu, která pojednává o krutosti:

Možná by zlo nepovažovala za tak vzácný, tak výjimečný, tak odcizující stav, do něhož je tak klidné emigrovat, kdyby v sobě, stejně jako v každém člověku, dokázala rozeznat lhostejnost k utrpení, které člověk způsobuje, lhostejnost, která, ať už jí dáme jakékoli jiné jméno, je strašlivou a trvalou formou krutosti.

Jako mladík si Robert na Korsice tato slova nepochybně zapamatoval právě proto, že v sobě viděl lhostejnost k utrpení, které způsobuje druhým. Bylo to bolestné poznání. O vnitřním životě člověka lze jen spekulovat, ale možná, že vidět vyjádření vlastních temných a vinou zatížených myšlenek v knize nějakým způsobem ulehčilo Robertovu psychickou zátěž. Muselo ho uklidňovat vědomí, že není sám, že to patří k lidskému stavu. Už nemusel sám sebou pohrdat, mohl se mít rád. A možná bylo také uklidňující, zvláště pro intelektuála, že si Robert mohl říct, že to byla kniha – a ne psychiatr –, která mu pomohla vyhrabat se z černé jámy jeho deprese.

Oppenheimer se vrátil do Cambridge s lehčím, smířlivějším postojem k životu. „Cítil jsem se mnohem laskavější a tolerantnější,“ vzpomínal. „Dokázal jsem se nyní sžít s ostatními...“ V červnu 1926 se rozhodl ukončit sezení s cambridgeským psychiatrem. Toho jara se mu také zlepšila nálada, když opustil „bídnou díru“, kterou do té doby obýval v Cambridgi, a přestěhoval se do „méně bídných“ prostor podél řeky Cam, na půl cesty do Grantchesteru, malebné vesničky jednu míli jižně od Cambridge.

Protože pohrdal prací v laboratoři a jako experimentální fyzik byl zjevně neschopný, moudře se nyní obrátil k abstrakcím teoretické fyziky. I uprostřed své dlouhé zimní deprese stihl přečíst dost na to, aby si uvědomil, že je celý obor ve stavu kvasu. Jednoho dne na Cavendishově semináři Robert sledoval, jak James Chadwick, objevitel neutronu, otevřel výtisk časopisu Physical Review s novým článkem Roberta A. Millikana a zavtipkoval: „Další kdákání. Bude někdy vejce?“

Někdy na začátku roku 1926 si po přečtení článku mladého německého fyzika Wernera Heisenberga uvědomil, že se objevuje zcela nový způsob uvažování o tom, jak se chovají elektrony. Přibližně ve stejné době publikoval rakouský fyzik Erwin Schrödinger novou, radikální teorii o struktuře atomu. Schrödinger navrhl, že elektrony se chovají přesněji jako vlna obtékající jádro atomu.

Stejně jako Heisenberg vytvořil matematický portrét svého tekutého atomu a nazval jej kvantovou mechanikou. Po přečtení obou prací Oppenheimera napadlo, že mezi Schrödingerovou vlnovou mechanikou a Heisenbergovou maticovou mechanikou musí existovat souvislost. Ve skutečnosti se jednalo o dvě verze téže teorie. Tady bylo to vejce, a ne pouze další kdákání.

Kvantová mechanika se nyní stala žhavým tématem v Kapitza klubu, neformální diskusní skupině fyziků pojmenované po svém zakladateli Petru Kapitzovi, mladém ruském fyzikovi. „Začal jsem se o to docela zajímat,“ vzpomínal Oppenheimer, „v základních obrysech.“ Toho jara se také seznámil s dalším mladým fyzikem, Paulem Diracem, který měl v květnu toho roku získat doktorát v Cambridgi. V té době už měl Dirac za sebou několik průkopnických prací v oblasti kvantové mechaniky. Robert se značným podhodnocením poznamenal, že Diracovu práci „nebylo snadné pochopit, [a on] neměl zájem na tom, aby byl pochopen. Myslím, že byl naprosto úžasný“. Na druhou stranu jeho první dojem z Diraca možná nebyl tak příznivý. Robert řekl Jeffriesovi Wymanovi, že „si myslel, že [Dirac] za nic nestojí“. Dirac sám byl nesmírně výstřední mladý muž, který byl ve své oddanosti vědě notoricky známý svou cílevědomostí. Když jednoho dne o několik let později Oppenheimer nabídl svému příteli několik knih, Dirac dar zdvořile odmítl s poznámkou, že „čtení knih ruší myšlení“.

Přibližně v téže době se Oppenheimer setkal s velkým dánským fyzikem Nielsem Bohrem, jehož přednášky navštěvoval na Harvardu. Robertovi byl vzorem, který se dokonale přizpůsobil jeho citlivosti. Bohr byl o devatenáct let starší než Oppenheimer, narodil se stejně jako on do rodiny z vyšší společenské vrstvy, tedy obklopený knihami, hudbou a vzděláním. Bohrův otec byl profesor fyziologie a jeho matka pocházela z židovské bankéřské rodiny. V roce 1911 získal Bohr doktorát z fyziky na Kodaňské univerzitě. O dva roky později dosáhl klíčového teoretického průlomu v rané kvantové mechanice, když postuloval „kvantové skoky“ v orbitálním momentu hybnosti elektronu kolem jádra atomu. Za tento teoretický model atomové struktury získal v roce 1922 Nobelovu cenu.

Vysoký a atletický Bohr, vřelá a jemná duše se suchým humorem, byl všeobecně obdivovaný. Vždy mluvil skromně, téměř šeptem. „Nestává se mi často,“ napsal Albert Einstein Bohrovi na jaře 1920, „že by mi člověk svou pouhou přítomností působil takovou radost jako vy.“ Einstein byl okouzlen Bohrovým způsobem, kdy „vyslovoval své názory jako člověk, který neustále tápe, a nikdy jako člověk, který [věří, že] má určitě pravdu“. Oppenheimer začal o Bohrovi mluvit jako o „svém Bohu“.

„V tu chvíli jsem zapomněl na beryllium a filmy a rozhodl jsem se, že se pokusím naučit řemeslu teoretického fyzika. V té době jsem si už plně uvědomoval, že nastala neobvyklá doba, že se dějí velké věci.“ Toho jara, když se Oppenheimerovo psychické zdraví zlepšilo, soustavně pracoval na něčem, co se mělo stát jeho první velkou prací v teoretické fyzice, na studii o problému „srážky“ nebo „spojitého spektra“. Byla to tvrdá práce. Jednoho dne vešel do kanceláře Ernesta Rutherforda a uviděl Bohra sedět v křesle. Rutherford vstal zpoza stolu a představil svého studenta Bohrovi. Uznávaný dánský fyzik se pak zdvořile zeptal: „Jak to jde?“

Robert bez obalu odpověděl: „Mám potíže.“ Bohr se zeptal: „Jsou ty potíže matematické, nebo fyzikální?“ Když Robert odpověděl: „Nevím,“ řekl Bohr: „To je zlé.“

Bohr si na toto setkání živě vzpomínal – Oppenheimer vypadal nezvykle mladistvě a poté, co opustil místnost, se Rutherford obrátil k Bohrovi a poznamenal, že si od toho mladého muže hodně slibuje.

Po letech se Robert zamyslel nad tím, že Bohrova otázka „Jsou ty potíže matematické, nebo fyzikální?“ byla velmi dobrá. „Myslím, že to docela užitečně osvětlilo, do jaké míry jsem se zapletl do formálních otázek, aniž jsem se zastavil a podíval se, co mají skutečně společného s fyzikálním problémem.“ Později si uvědomil, že někteří fyzici se při popisu reality přírody spoléhají téměř výhradně na matematický jazyk; jakýkoli slovní popis je „jen ústupkem srozumitelnosti, je to jen pedagogické. Myslím, že to do značné míry platí o [Paulu] Diracovi; myslím, že jeho vynález není nikdy původně verbální, ale původně algebraický“. Naproti tomu si uvědomoval, že fyzik jako Bohr „považoval matematiku za totéž, za co Dirac považuje slova, totiž za způsob, jak se učinit srozumitelným pro ostatní lidi… Existuje tedy velmi široké spektrum. Na [Cambridgi] jsem se prostě učil a moc jsem se toho nenaučil“. Svým temperamentem a talentem byl Robert do značné míry verbální fyzik v Bohrově stylu.

Koncem jara téhož roku uspořádala Cambridge pro americké studenty fyziky týdenní návštěvu univerzity v Leidenu. Oppenheimer se na cestu vydal a setkal se s řadou německých fyziků. „Bylo to báječné,“ vzpomínal, „a já si tehdy uvědomil, že některé potíže ze zimy byly ještě umocněny anglickými zvyky.“ Po návratu do Cambridge se seznámil s dalším německým fyzikem, Maxem Bornem, ředitelem Ústavu teoretické fyziky na univerzitě v Göttingenu. Borna Oppenheimer zaujal mimo jiné proto, že dvaadvacetiletý Američan řešil některé z teoretických problémů, které v nedávné době nastínili ve svých pracích Heisenberg a Schrödinger. „Oppenheimer se mi zdál,“ řekl Born, „od samého začátku velmi nadaný člověk.“ Koncem jara téhož roku přijal Oppenheimer Bornovo pozvání ke studiu v Göttingenu.

Cambridge byla pro Roberta katastrofálním rokem. Jen o vlásek unikl vyloučení kvůli incidentu s „otráveným jablkem“. Poprvé v životě zjistil, že není schopen intelektuálně vyniknout. A nejbližší přátelé byli svědky nejedné epizody jeho citové nestability. Překonal však zimní deprese a nyní byl připraven prozkoumat zcela novou oblast intelektuálního snažení. „Když jsem přišel do Cambridge,“ řekl Robert, „stál jsem před problémem zabývat se otázkou, na kterou nikdo neznal odpověď – ale nebyl jsem ochoten se jí postavit. Když jsem z Cambridge odjížděl, nevěděl jsem, jak se k ní postavit, ale pochopil jsem, že to je moje práce; to byla změna, která se ten rok udála.“

Robert později vzpomínal, že měl o sobě stále „velmi velké pochybnosti na všech frontách, ale jasně jsem se chystal dělat teoretickou fyziku, pokud to půjde... Cítil jsem se zcela zbaven odpovědnosti vrátit se do laboratoře. Nebyl jsem dobrý, nikomu jsem nic dobrého neudělal a vůbec mě to nebavilo, a tady bylo něco, co mě prostě hnalo, abych to zkusil“.

Kapitola čtvrtá

„Práce je díkybohu náročná
a skoro příjemná“

V Göttingenu by se ti líbilo, myslím…
Věda je tu mnohem lepší než v Cambridgi,
a vlastně asi nejlepší vůbec…
Práce je díkybohu náročná a skoro příjemná.

Robert Oppenheimer píše Francisi Fergussonovi,

14. listopadu 1926

Na sklonku léta roku 1926 Robert – v mnohem lepší náladě a mnohem dospělejší než před rokem – projel vlakem přes celé Dolní Sasko až do městečka Göttingen, malého středověkého městečka, které se pyšní radnicí a několika kostely ze čtrnáctého století. Na rohu Barfüsser Strasse a Jüde Strasse, mezi třemi patry barevných vitráží a pod oceloryty Otto von Bismarcka, si mohl dát v hospodě vídeňský řízek. Úzké klikaté uličky lemovaly malebné starobylé hrázděné domy. Hlavní atrakcí města stuleného na březích řeky Leine však byla univerzita založená ve třicátých letech 18. století německým princem a po něm i pojmenovaná: Univerzita Georga Augusta. Místní tradice velela, že její absolventi mají přebrodit kašnu stojící před starobylou městskou radnicí a políbit Gänseliesel, bronzovou sochu děvčete s husou ve středu fontány.

Pokud se Cambridge považovalo za největší evropské centrum experimentální fyziky, Göttingen byl bezpochyby centrem fyziky teoretické. Tehdejší němečtí fyzikové si svých amerických kolegů cenili tak málo, že výtisk Physical Review, měsíčníku Americké fyzikální společnosti věnovanému americkému výzkumu, obyčejně ležel nepřečtený přes rok na místě, než ho knihovník sebral a uklidil do poličky.

Oppenheimer měl štěstí, že do Göttingenu dorazil krátce předtím, než neobyčejná revoluce ve fyzice začala spět ke svému konci: byl tu Max Planck a jeho definice kvantové fyziky; úžasný Einsteinův úspěch – speciální teorie relativity; popis atomu vodíku Nielse Bohra; maticová mechanika formulovaná Wernerem Heisenbergem či teorie vlnové mechaniky Erwina Schrödingera. Toto opravdu inovativní období se začalo uklidňovat po Bornově přednášce o pravděpodobnosti a kauzalitě a skončilo v roce 1927 formulací Heisenbergova principu neurčitosti a Bohrovy teorie komplementarity. Než Robert opustil Göttingen, už byly položeny základy ponewtonovské fyziky.

Jako vedoucí katedry fyziky si profesor Max Born hýčkal práci Heisenberga, Eugena Wignera, Wolfganga Pauliho a Enrica Fermiho. Byl to právě Born, kdo v roce 1924 poprvé použil termín „kvantová mechanika“, a byl to on, kdo navrhl teorii, že výsledek každé interakce v kvantovém světě je určen náhodou. V roce 1954 získal Nobelovu cenu za fyziku. Born byl Žid a pacifista, studenti ho považovali za neobyčejně vřelého a trpělivého učitele. Byl ideálním mentorem pro mladého studenta Robertova nenásilného temperamentu.

Toho akademického roku se Oppenheimer nacházel ve společnosti výjimečných vědeckých osobností. James Franck, s nímž Robert také studoval, byl experimentální fyzik, který o rok dříve získal Nobelovu cenu. Německý chemik Otto Hahn už za pár let přispěje k objevu jaderného štěpení. Další německý fyzik, Ernst Pascual Jordan, spolupracoval s Bornem a Heisenbergem na formulaci maticové kvantové mechaniky, zvláštní verze kvantové teorie. Mladý anglický fyzik Paul Dirac, kterého Oppenheimer potkal už v Cambridgi, tehdy pracoval na rané kvantové teorii pole a v roce 1933 získá spolu s Erwinem Schrödingerem Nobelovu cenu. Původem maďarský matematik John Von Neumann bude později pracovat pro Oppenheimera na projektu Manhattan. George Eugene Uhlenbeck byl Holanďan indonéského původu, společně se Samuelem Abrahamem Goudsmitem objevili na sklonku roku 1925 elektronový spin. Robert si rychle získal pozornost všech těchto mužů. S Uhlenbeckem už se setkali předchozího jara při Robertově víkendové návštěvě univerzity v Leidenu. „Hned jsme si sedli,“ vzpomíná Uhlenbeck. Robert byl tak hluboko ponořený do tajů fyziky, že se Uhlenbeckovi zdálo, jako „bychom byli staří známí“.

Robert si našel ubytování v soukromé vile patřící göttingenskému lékaři, který přišel o licenci kvůli zanedbání povinné péče. Kdysi movitá rodina Cariova vlastnila prostornou vilu s několikaakrovou zahradou v blízkosti centra Göttingenu – ale byla bez příjmů. Rodinné jmění spolykala německá poválečná inflace, takže Cariovi byli nuceni brát nájemníky. Robert, který uměl plynně německy, rychle nasál vysilující politickou atmosféru Výmarské republiky. Později uvažoval o tom, že Cariovi trpěli „typickou hořkostí, ze které vyrůstalo nacistické hnutí“. Toho podzimu napsal Robert bratrovi, že se zdá, jako by se všichni „snažili z Německa udělat prakticky úspěšnou a zdravou zemi. Neuróza je tu velmi přísně potírána. Stejně tak Židé, Prušáci a Francouzi“.

Za branami univerzity Robert pozoroval, že většina Němců má opravdu těžký život. „Přestože je tahle [univerzitní] společnost velmi bohatá, vřelá a vůči mně velmi vstřícná, všechno je to obklopené dost mizernou, obecně německou náladou.“ Němci podle něj byli „zatrpklí, nevlídní… naštvaní a plní všemožných nálad a názorů, ze kterých se později zavaří velké problémy. A to tady hodně cítím“. Měl jednoho německého přítele, člena bohaté nakladatelské rodiny Ullsteinů, který vlastnil automobil. Společně podnikali dlouhé výlety na venkov, ovšem Oppenheimer byl šokován faktem, že jeho přítel „parkoval auto ve stodole za Göttingenem, protože se domníval, že by bylo nebezpečné, kdyby ho někdo viděl ten vůz řídit“.

Pro americké emigranty – a zejména pro Roberta – byl však život v Německu úplně jiný. Zaprvé nikdy neměl nouzi o peníze. Bylo mu dvaadvacet, oblékal ležérně pomačkané obleky z nejkvalitnější anglické vlny. Zatímco jeho spolužáci měli onošené látkové kufry, Oppenheimer svoje věci balil do nablýskaných drahých kufrů z vepřovice. A když se všichni vydali do hospůdky U Černého piva na čepované nebo zašli na kávu do podniku Cron&Kon Lanz, byl to často Robert, kdo platil za celou společnost. Byl to teď někdo úplně jiný; důvěřoval si, byl vzrušený a cílevědomý. Materiální vlastnictví pro něj nic neznamenalo, ale každý den si užíval obdivu ostatních. Svůj důvtip, sečtělost a pěkné věci používal k tomu, aby zaujal osoby, které chtěl zařadit mezi své obdivovatele. Uhlenbeck vzpomínal: „Byl, abych tak řekl, očividně centrem pozornosti všech mladších studentů… byl svého druhu orákulem. Spoustu toho věděl. Bylo dost těžké mu rozumět, ale byl hrozně rychlý.“ Uhlenbeckovi přišlo pozoruhodné, že tak mladý člověk už měl „celou skupinu obdivovatelů“, která kolem něj neustále kroužila.

Oproti Cambridgi si právě v Göttingenu Oppenheimer užíval kamarádství se svými spolužáky. „Byl jsem součástí malé komunity lidí, kteří měli některé podobné zájmy a záliby a mnoho společných zájmů ve fyzice.“ Na Harvardu a v Cambridgi se Robertovy intelektuální záliby realizovaly čistě díky knihám; v Göttingenu si poprvé uvědomil, že se také může učit od ostatních: „Začalo se dít něco, co je pro mě možná důležitější než pro jiné, a sice to, že jsem začal mluvit s lidmi. Postupně jsem tak získával určitý cit, a možná ještě postupněji, určitý vkus ve fyzice, což je něco, co bych pravděpodobně vůbec neměl šanci získat, kdybych zůstal zamčený ve svém pokoji.“

Ve vile Cariových bydlel kromě Roberta i Karl T. Compton, devětatřicetiletý profesor fyziky z Princetonské univerzity. Compton, budoucí prezident MIT, se cítil zahanbený Oppenheimerovou neobyčejnou univerzálností. Dokázal s mladým mužem držet krok ve věcech vědy, ale když přišlo na literaturu, filozofii nebo dokonce politiku, byl ztracený. Nepochybně právě jeho měl Robert na mysli, když psal svému bratrovi, že většina Američanů v Göttingenu jsou „profesoři z Princetonu, Kalifornie nebo tak odněkud, ženatí a respektovaní. Jsou poměrně dobří ve fyzice, ale naprosto nevzdělaní a nedotčení. Závidí Němcům jejich intelektuální obratnost a organizovanost a chtějí, aby tihle fyzikové přijeli do Ameriky“.

Robert zkrátka v Göttingenu prospíval. Toho podzimu entuziasticky napsal Francisi Fergussonovi: „V Göttingenu by se ti líbilo, myslím. Stejně jako v Cambridgi je to tu skoro výlučně vědecké a ti filozofové, kteří tu jsou, se zajímají o epistemologické paradoxy a iluze. Věda je tu mnohem lepší než v Cambridgi, a vlastně asi nejlepší vůbec. Pracuje se tu opravdu tvrdě, kombinuje se fantastická nenapadnutelná metafyzická neupřímnost s dravými způsoby výrobců tapet. Důsledkem je, že práce, která se tu dělá, je skoro ďábelsky (?) neuvěřitelná a je velmi úspěšná… Práce je díkybohu náročná a skoro příjemná.“

Většinu času se Robert cítil vyrovnaný i emocionálně. Došlo ovšem i na pár momentálních relapsů. Jednou ho viděl Paul Dirac zblednout a omdlít, přesně jako se mu to stalo rok předtím v Rutherfordově laboratoři. „Pořád jsem nebyl úplně v pořádku,“ vzpomínal Oppenheimer mnohem později, „a během roku jsem utrpěl pár záchvatů, ale byly čím dál méně časté a nerušily mě v práci.“ Ve vile Cariových toho roku bydlel ještě další student fyziky, Thorfin Hogness, se ženou Phoebe, a těm přišlo Oppenheimerovo chování občas divné. Phoebe ho často viděla ležet v posteli a nic nedělat. Jenže pak najednou tato období hibernace vystřídaly epizody neustálého mluvení. Podle Phoebe byl „velmi neurotický“. Příležitostně pak různí lidé Roberta viděli, jak se snaží ovládnout koktání.

Jak se Robertovi vracela sebedůvěra, zjišťoval, že jeho pověst ho předchází. Jednou z jeho posledních akcí v Cambridgi byla prezentace dvou článků nazvaných „O kvantové teorii vibračně-rotačních pásem“ a „O kvantové teorii problematiky dvou těles“ v Cambridžské filozofické společnosti. První práce se týkala energetické úrovně molekuly a druhá zkoumala přechody do kontinuálních stavů u vodíkových atomů. Oba články představovaly sice malý, ale důležitý příspěvek ke kvantové teorii a Oppenheimer s potěšením zjistil, že Cambridžská filozofická společnost je vydala ještě předtím, než dorazil do Göttingenu.

Na uznání, které mu publikace přinesly, zareagoval Robert tak, že se začal sám nadšeně vrhat do seminárních diskusí, a to až tak nadšeně, že tím občas znechutil své spolužáky. „Byl to opravdu velmi talentovaný mladík,“ napsal později Max Born, „a byl si své výjimečnosti vědom takovým způsobem, který byl trochu trapný a občas vedl k nepříjemnostem.“ Na Bornově semináři kvantové mechaniky například Robert běžně přerušoval kohokoli, kdo hovořil, Borna samého nevyjímaje, a neměl ani problém přiskočit k tabuli s křídou v ruce a svou němčinou s americkým přízvukem prohlásit: „Takhle se to dá udělat mnohem lépe…“ Přestože si na toto chování studenti stěžovali, k profesorovým chabým pokusům o domluvu zůstával Robert netečný. Až jednoho dne položila Maria Göppertová, budoucí nobelistka, před Borna petici sepsanou na silném papíru a podepsanou většinou členů semináře včetně jí samé. Dokud nebude to „zázračné dítě“ pod kontrolou, budou jeho spolužáci seminář bojkotovat. Born nebyl příliš nakloněný přímé konfrontaci s Oppenheimerem, ale položil petici na stůl tak, aby ji Robert viděl, až příště přijde na konzultaci kvůli své práci. „A abych to celé pojistil,“ psal později Born, „zařídil jsem, aby mě na pár minut odvolali. Zabralo to. Když jsem se vrátil, byl bledý, a ne tak výřečný jako jindy.“ Pak ovšem jeho vyrušování nadobro ustalo.

Nebylo ovšem prostředků, které by ho zkrotily docela. Robert dokázal svou zdrcující upřímností vyděsit i profesory. Born byl skvělý teoreticky fyzik, ale protože při svých sáhodlouhých výpočtech udělal sem tam chybu, poprosil občas pokročilé studenty, aby jeho výpočty zkontrolovali. Born vzpomínal, že jednou požádal o kontrolu i Oppenheimera. Robert mu výpočty po pár dnech vrátil a dodal: „Nenašel jsem jedinou chybu – opravdu jste to počítal sám?“ Všichni jeho studenti věděli o jeho náchylnosti k chybám ve výpočtech, ale jak Born napsal, „Oppenheimer jediný byl tak upřímný a neomalený, aby to řekl a myslel to vážně. Jenže já jsem se neurazil; popravdě to jen zvýšilo můj zájem o tuto výjimečnou osobnost“.

Born začal s Oppenheimerem brzo spolupracovat a Robert jednou Edwinovi Kemblemu, svému profesorovi fyziky z Harvardu, popsal jejich práci takto: „Všichni teoretikové teď asi pracují na kvantové mechanice. Profesor Born publikuje práci o adiabatických dějích, Heisenberg o ‚Schwankungen‘ [fluktuacích]. Nejdůležitější myšlenka je ale asi [Wolfganga] Pauliho, který navrhuje, že obvyklá Schrödingerova ψ [psi] funkce popisuje pouze speciální případy, a pouze ve speciálních případech – ve spektroskopických – nám poskytuje fyzikální informaci, kterou chceme… Já už nějakou dobu pracuju na kvantové teorii neperiodických jevů… Další problém, na kterém s profesorem Bornem pracujeme, je zákon odchylky, řekněme α částice od jádra. Moc jsme s tím nepokročili, ale myslím, že už to brzo budeme mít. Ta nová teorie, až ji dokončíme, určitě nebude tak jednoduchá jako ta stará, založená na korpuskulární dynamice.“ Na profesora Kemblea to udělalo dojem; jeho bývalý student byl po necelých třech měsících v Göttingenu dočista pohroužený do odkrývání tajemství a záhad kvantové mechaniky.

V únoru 1927 už si byl Robert tak jistý svým mistrovstvím v oboru kvantové mechaniky, že napsal svému profesoru fyziky z Harvardu, Percymu Bridgmanovi, aby mu vysvětlil některé složitější záležitosti:

Podle klasické kvantové teorie nemohl elektron v jedné ze dvou oblastí s nízkým potenciálem, které byly odděleny oblastí s vysokým potenciálem, přejít do druhé, aniž získal dostatek energie k odstranění „překážky“. V nové teorii to již neplatí: elektron stráví část svého času v jedné oblasti a část v druhé ... V jednom bodě však nová mechanika naznačuje změnu: elektrony, které jsou „volné“ ve výše definovaném smyslu, nejsou „volné“ v tom smyslu, že jsou nositeli ekvipartiční tepelné energie. Abychom mohli vysvětlit Wiedemannův-Franzův zákon, museli bychom přijmout návrh, za který vděčíme, myslím, profesoru Bohrovi, že když elektron přeskočí z jednoho atomu na druhý, mohou si oba atomy vyměnit hybnost.

Bridgman byl bezpochyby ohromený tím, jak jeho bývalý student ovládal novou teorii. Jenže kvůli Robertovu nedostatku taktu byli ostatní nedůvěřiví. V jednu chvíli byl okouzlující a ohleduplný, a za okamžik někomu nepříjemně odseknul. U večerní tabule byl zdvořilý a choval se velmi formálně. Na druhou stranu se zdálo, že není schopný tolerovat banality. „Problém s Oppiem je ten, že má hrozně rychlou intelektuální spoušť,“ stěžoval si jeden z jeho spolužáků, Edward U. Condon, „a ostatní se tím dostávají do nevýhody. A ke všemu má zatraceně vždycky pravdu, nebo aspoň skoro pravdu.“

Condon získal v roce 1926 doktorát na Berkeley a pak se snažil uživit sebe, svoji ženu a malé dítě z nízkého platu postdoktorandského studenta. Byl otrávený z toho, že Oppenheimer tak okázale utrácí peníze za jídlo a kvalitní oblečení, a přitom zřejmě blaženě ignoroval odpovědnost za rodinu, kterou byl on sám svázaný. Jednoho dne pozval Robert Eda a Emilii Condonovy na vycházku, ale Emilie se omluvila a vysvětlila, že musí zůstat s dítětem. Condonovi byli dost překvapeni, když Robert odpověděl: „Dobrá, necháme tě tu s tvými hospodářskými povinnostmi.“ Nicméně i přes své příležitostné ostré poznámky Robert dokázal projevit smysl pro humor. Jednou sledoval dvouletou dceru Karla Comptona, jak předstírá, že čte malou červenou knížečku, která byla o plánovaném početí, a vzhlédl k paní Comptonové, tehdy v už dost pokročilém stupni dalšího těhotenství, s poznámkou: „Trochu pozdě, ne?“

Paul Dirac přijel do Göttingenu na zimní semestr roku 1927 a také si pronajal pokoj ve vile rodiny Cariovy. Každý kontakt s Diracem si Robert užíval. „Nejvíce vzrušující období v mém životě nastalo,“ řekl jednou Oppenheimer, „když Dirac přijel a přivezl důkazy, kterými doložil svou práci o kvantové teorii radiace.“ Mladý anglický fyzik byl ovšem překvapen intelektuální všestranností svého přítele. „Doneslo se, mi, že kromě toho, že se věnuješ fyzice, také píšeš poezii,“ řekl Dirac Oppenheimerovi. „Jak můžeš dělat obojí? Ve fyzice se snažíme říct něco tak, aby lidé pochopili věci, kterým nikdo předtím nerozuměl. V poezii je to přesně naopak.“ Robert se jen polichoceně usmál. Věděl, že Diracův život je jen fyzika a fyzika, nic víc, oproti tomu jeho zájmy byly dokonale všeobecné.

Stále miloval francouzskou literaturu a v Göttingenu si našel čas na četbu dramatické komedie Paula Claudela Dívka Violaine, povídkové soubory Francise Scotta Fitzgeralda Moudrá věc a Zimní sny, Čechovova Ivanova a díla Johanna Hölderlina a Stefana Zweiga. Když zjistil, že dva jeho přátelé čtou Danta v originále, vytratil se Robert na měsíc z göttingenských kaváren a vrátil se ve chvíli, kdy uměl dost italsky na to, aby mohl číst Danta nahlas. Na Diraca to dojem neudělalo, reptal: „Proč plýtváš časem kvůli takovým věcem? A taky myslím, že věnuješ moc času hudbě a těm svým obrazům.“ Ale Robertovi se žilo pohodlně ve světech, kterým Dirac nemohl porozumět, a naléhání jeho přítele, které se dělo během jejich dlouhých göttingenských procházek, aby opustil hledání iracionálního, ho vždy pobavilo.

Göttingen se ovšem nenesl jen ve znamení fyziky a poezie. Robert také zjistil, že ho přitahuje Charlotte Reifenstahlová, německá studentka fyziky a jedna z nejkrásnějších žen v kampusu. Setkali se při studentském výletě do Hamburku. Reifenstahlová stála na nástupišti a prohlížela si shromážděná zavazadla, když si všimla kufru, který nebyl ani z levné lepenky ani z odřené hnědé kůže jako ostatní.

„To je ale velmi pěkná věc,“ řekla profesoru Franckovi a ukázala na světle hnědý nablýskaný kufr z vepřovice. „Čípak je?“

„Čí by byl, Oppenheimerův,“ pokrčil Franck rameny.

Ve vlaku zpět do Göttingenu požádala Reifenstahlová někoho, aby jí ukázal Oppenheimera, a usadila se vedle něj. Robert zrovna četl román Andrého Gida, francouzského prozaika, jehož práce se zabývala osobní odpovědností člověka za záležitosti světa. Ke svému údivu zjistil, že ta půvabná žena Gida už také četla a dokáže o jeho díle zasvěceně diskutovat. Po příjezdu do Göttingenu pak Charlotte neformálně poznamenala, jak se jí líbil jeho kufr. Robert pochvalu přijal, zdál se ale překvapený tím, že by se někdo obtěžoval tím, aby chválil jeho kufr.

Když tu příhodu Reifenstahlová později vyprávěla spolužákovi, ten poznamenal, že se jí Robert brzy pokusí kufr darovat. Jednou z jeho všeobecně známých extravagancí totiž bylo to, že se snažil zbavit majetku, který někdo obdivoval. Charlotte Roberta dočista pobláznila, dvořil se jí, seč mohl, a to svým prkenným, nepřiměřeně zdvořilým způsobem.

Něco podobného se přihodilo Robertovu spolužákovi Friedrichu Georgovi Houtermansovi, mladému fyzikovi, který na sebe upozornil článkem o energetické produkci hvězd. Stejně jako Oppenheimer přišel i Fritz nebo Fizzl, jak mu někteří přátelé říkali, do Göttingenu s rodinným jměním v zádech. Byl synem holandského bankéře, jeho matka byla Němka a napůl Židovka, což byl ovšem fakt, který se Houtermans nebál zveřejnit. Rozhodně se nebál autorit, sršel ostrovtipem a svému přejemnělému příteli rád říkal: „Když tvoji předci ještě lezli po stromech, moji už padělali šeky!“ Houtermans vyrůstal ve Vídni, kde také studoval gymnázium, odkud ho vyloučili, když na Prvního máje veřejně předčítal Komunistický manifest. S Oppenheimerem byli tedy současníci, oba získali doktorát v roce 1927. Měli společnou vášeň pro literaturu – a pro Charlotte. A jak už to osud někdy zařídí, oba také pracovali na vývoji atomové bomby – ovšem Houtermans v Německu.

Fyzikové pracovali na kvantové teorii už téměř čtvrt století, když vlna průlomových objevů mezi lety 1925–1927 umožnila formulovat radikální a kohezní teorii kvantové mechaniky. Nové objevy potom přiházely tak rychle, že bylo těžké udržet krok s literaturou. „V tom období přicházely velké nápady tak rychle,“ vzpomínal Edward Condon, „že člověk získal zcela mylnou představu o normálním tempu pokroku v teoretické fyzice. Člověk měl během roku intelektuální zažívací potíže, což bylo dost demotivující.“ V závratném tempu závodu o publikování nových objevů vzniklo v Göttingenu mnohem více prací než na jiných univerzitách. Sám Oppenheimer publikoval během svého pobytu v Göttingenu sedm článků, což je na třiadvacetiletého absolventa dost. Wolfgang Pauli dokonce začal kvantové fyzice říkat Knabenphysik – klukovská fyzika – protože autoři většiny článků byli velmi mladí. V roce 1926 bylo Heisenbergovi a Diracovi teprve dvaadvacet let, Paulimu dvacet šest a Jordanovi třiadvacet.

Nový směr ve fyzice byl samozřejmě velmi kontroverzní. Když v roce 1925 poslal Max Born Albertu Einsteinovi kopii Heisenbergova článku o maticové mechanice, což byl vlastně ryze matematický popis kvantového fenoménu, pokoušel se poněkud nejistě vysvětlovat, že „to sice vypadá velmi mysticky, ale je to určitě správné a důmyslné“. Jenže poté, co si Einstein článek na podzim přečetl, napsal Paulu Ehrenfestovi, že „Heisenberg snesl veliké kvantové vejce. V Göttingenu v něj věří. (Já ne.)“ Ironií osudu bylo, že velký autor teorie relativity do smrti považoval Knabenphysik za neúplnou, ne-li dokonce úplně hluboce pomýlenou. Einsteinovy pochyby ještě vzrostly, když v roce 1927 Heisenberg publikoval článek o zásadní roli nejistoty v kvantovém světě. Měl na mysli to, že není možné v danou chvíli určit přesnou pozici elementární částice a její přesnou hybnost: „Z principu nemůžeme popsat současnost ve všech jejích detailech.“ Born souhlasil a prohlásil, že jakýkoli výsledek kvantových experimentů závisí na náhodě. V roce 1927 napsal Einstein Bornovi: „Nějaký vnitřní hlas mi napovídá, že to není opravdový Jákob. Ta teorie sice objasnila mnohé, ale nijak nás nepřibližuje k tajemství Nejvyššího. V každém případě jsem přesvědčený, že On kostky nehraje.“

Kvantová fyzika byla tedy vědou mladých mužů. Mladá generace viděla v Einsteinově umanutém odmítání přijmout nový směr znamení, že jeho časy už minuly. O několik let později navštívil Oppenheimer Einsteina v Princetonu, ale odešel bez nějakého zvláštního dojmu, svému bratrovi dokonce dost neuctivě napsal, že „Einstein je trochu pošuk“. Ale na sklonku dvacátých let chlapci z Göttingenu (i Bohrovi chlapci z Kodaně) pořád doufali, že se jim podaří Einsteina získat pro jejich kvantovou vizi.

První Oppenheimerův článek z Göttingenu dokazoval, že díky kvantové teorii je možné měřit frekvenci a intenzitu molekulárního pásmového spektra. Byl skoro posedlý tím, co nazýval „zázrakem“ kvantové mechaniky, a to právě proto, že nová teorie objasňovala mnohé o pozorovatelných jevech a to „harmonickým, konzistentním a srozumitelným způsobem“. Od února 1927 byl Born tak ohromen Oppenheimerovou prací na aplikaci kvantové teorie na přechod spojitého spektra, že napsal S. W. Strattonovi, prezidentu Massachusettského technologického institutu: „Máme tu pár Američanů… Jeden z nich je skvělý, je to pan Oppenheimer.“ Robertovi vrstevníci ho považovali za stejně skvělého jako Diraca a Jordana: „Jsou tu tři géniové, kteří se té teorii věnují,“ psal domů jeden americký student, „a každého z nich chápu míň než všechny ostatní.“

Robert si zvykl pracovat celou noc a pak většinu dne prospat. Göttingenské vlhké počasí a špatně vytápěné budovy oslabily jeho křehkou tělesnou konstituci. Neustále kašlal, což přátelé připisovali jednak jeho častému nachlazení, jednak tomu, že kouřil cigarety jednu za druhou. V ostatních ohledech byl ale život v Göttingenu příjemně venkovský. Jak o tomto zlatém věku teoretické fyziky později poznamenal Hans Bethe, „…život v centrech rozvoje kvantové teorie, v Kodani a v Göttingenu, byl idylický a pohodlný, a to navzdory vší té práci“.

Oppenheimer neustále vyhledával mladé muže, jejichž hvězda stoupala. Ostatním přišlo, že je ignoruje. „On [Oppenheimer] a Born se stali velice blízkými přáteli,“ prohlásil po letech poněkud mrzutě Edward Condon, „a cenili si jen jeden druhého, a to až tak, že Born skoro nevnímal další studenty teoretické fyziky, kteří s ním spolupracovali.“

Toho roku projížděl Göttingenem Heisenberg a Robert si nenechal ujít příležitost setkat se s nejvěhlasnějším mladým německým fyzikem. Heisenberg byl jen o tři roky starší než Oppenheimer, při diskusích s kolegy býval velmi pohotový, okouzlující a neústupný. Oba mladíci se pyšnili osobitým intelektem a věděli to. Heisenberg byl syn profesora řečtiny, studoval na univerzitě v Mnichově s Wolfgangem Paulim a během postgraduálního studia spolupracoval s Bohrem a Bornem. Stejně jako Oppenheimer i Heisenberg používal intuici k tomu, aby se dostal k jádru problému. Byl to zvláštním způsobem okouzlující mladý muž, jehož jiskřivý intelekt přitahoval pozornost. Podle všeho Oppenheimer Heisenberga obdivoval a cenil si jeho práce. Nemohl tušit, že se za několik let stanou tajnými rivaly. Oppenheimer pak mohl o Heisenbergově loajalitě k válečnému Německu jen přemýšlet a dohadovat se, zda by byl opravdu schopný sestrojit atomovou bombu pro Adolfa Hitlera. Ale v roce 1927 prostě jen využíval Heisenbergovy objevy v kvantové mechanice.

Na jaře se poté, co ho popíchla Heisenbergova poznámka, začal Robert zajímat o novou kvantovou teorii, která by vysvětlovala, jak to on sám pojmenoval, „proč jsou molekuly molekulami“. Velice rychle pak našel poměrně jednoduché řešení problému. Když ukázal profesoru Bornovi své poznámky, byl jeho starší kolega překvapen a velmi potěšen. Dohodli se, že budou spolupracovat na článku a Robert slíbil, že až bude o Velikonocích v Paříži, upraví své poznámky do prvního konceptu. Jenže když Born dostal z Paříže stručný, čtyř či pětistránkový návrh, byl „zděšený“. „Myslel jsem si, že tak je to správně,“ vzpomínal Oppenheimer. „Byl to velmi lehký náčrt, ale zdálo se mi, že je tam všechno potřebné.“ Born nakonec koncept natáhl na třicet stran, protože ho vycpal, jak se Robert domníval, nepotřebnými a zjevnými teorémy. „Nelíbilo se mi to, ale nemohl jsem protestovat proti autoritě staršího.“ Pro Oppenheimera byla ústřední nová myšlenka vším; kontext a akademický háv bylo haraburdí, které jen rušilo jeho pronikavé estetické cítění.

Článek Ke kvantové teorii molekul vyšel později toho roku. Tento společný článek obsahující koncept tzv. „Born-Oppenheimerovy aproximace“ – ve skutečnosti jde o „Oppenheimerovu aproximaci“ – je stále považován za průlomový krok v použití kvantové mechaniky k vysvětlení toho, jak se chovají molekuly. Oppenheimer si uvědomil, že lehčí elektrony se pohybují mnohem rychleji než těžší jádro. Díky tomu, že oddělili vyšší frekvenci pohybu elektronů, mohli Oppenheimer s Bornem spočítat „efektivní vlnově-mechanický“ jev jaderných vibrací. Článek položil základy pro rozvoj o sedmdesát let mladší teorie vysokoenergetické fyziky.

Ke konci jara Robert předložil svou doktorskou práci, v jejímž středu stál komplikovaný výpočet fotoelektrického jevu ve vodíkovém a v rentgenovém prostředí. Born ji doporučil k přijetí „s vyznamenáním“. Jediná chyba, kterou zmínil, byla ta, že práce „se velmi obtížně četla“. I tak ovšem Oppenheimer podle Borna napsal „složitou práci a udělal to velmi dobře“. O několik let později si Hans Bethe, další nositel Nobelovy ceny, povšiml, že „v roce 1926 musel Oppenheimer všechny metody vyvinout sám, včetně normalizace vlnových funkcí v kontinuu. Jeho výpočty byly samozřejmě později zdokonaleny, ale správně stanovil absorpční koeficient na hraně K a frekvenční závislost v jeho okolí“. Bethe konstatoval: „I dnes se jedná o komplikovaný výpočet, nad rámec většiny učebnic kvantové mechaniky.“ O rok později publikoval Oppenheimer další práci v souvisejícím oboru, tentokrát šlo o práci popisující „tunelový jev“ v kvantové mechanice, kdy jsou částice schopné projít bariérou, tedy si v ní vytvořit jakýsi „tunel“. Obě tyto práce byly obrovským pokrokem.

11. května 1927 se pak Robert usadil k ústní zkoušce a vstal o pár hodin později s výtečnými známkami. Jeden z jeho zkoušejících, fyzik James Franck, později řekl kolegovi: „Dostal jsem se odtamtud právě včas. Vždyť on už začínal klást otázky mně.“ Univerzitní autority ovšem k vlastnímu údivu na poslední chvíli zjistily, že se Oppenheimer nezvládl formálně zapsat jako student – takže mu hrozilo odepření titulu. Doktorát nakonec získal jen díky Bornově zásahu. Born lživě potvrdil na pruském ministerstvu školství, že „ekonomické důvody způsobily, že se pan Oppenheimer nemohl v Göttingenu zdržet po skončení letního semestru“.

V červnu byl profesor Edwin Kemble na návštěvě Göttingenu a napsal odtud svému kolegovi: „Zdá se, že Oppenheimer je ještě geniálnější, než jsme si mysleli, když byl na Harvardu. Velmi rychle přichází s novými pracemi a je schopen držet krok s celou plejádou zdejších matematických fyziků.“ Překvapivě však dodal: „Born mi ovšem naneštěstí potvrdil, že má stejný problém s psaným vyjádřením, kterého jsme si všimli už na Harvardu.“ Oppenheimerův styl se již dávno stal velmi expresivním. Na druhou stranu bývaly jeho práce z fyziky většinou velmi stručné, až zběžné. Podle Kemblea bylo to, jak Robert vládl jazykem, velmi pozoruhodné, ale zdálo se mu, jako by se stával někým jiným, když mluvil o fyzice, a zase někým jiným, když mluvil o všeobecných tématech.

Born byl z Oppenheimerova odjezdu velmi sklíčený. „Je dobře, že odjíždíte, ale já nemohu,“ řekl mu. „Nechal jste mi tu příliš mnoho práce.“ Robert daroval svému mentorovi na rozloučenou cenné vydání klasického Lagrangeova spisu Mécanique Analytique. O desítky let později, mnoho let poté, co byl nucen uprchnout z Německa, napsal Born Oppenheimerovi: „Ta [kniha] přežila všechna pozdvižení: revoluci, válku, emigraci i návrat, a jsem velmi potěšen, že ji mám stále v knihovně, protože dobře reprezentuje Váš přístup k vědě, kterou chápe jako součást obecného intelektuálního rozvoje v běhu lidských dějin.“ V té době už Oppenheimer proslulostí dávno zastínil Borna – i když ne ve vědeckých úspěších.

Göttingen byl tedy dějištěm prvního Oppenheimerova triumfu, triumfu dospívající ho muže. Stávat se vědcem, jak Oppenheimer sám později poznamenal, je jako „šplhat na horu tunelem: nevíte, jestli vylezete nad údolím, nebo jestli vylezete vůbec“. Platilo to zejména o mladých vědcích stojících u zrodu kvantové revoluce. Byl spíše svědkem tohoto převratu než jeho účastníkem, nicméně prokázal, že má dostatek intelektu a motivace k tomu, aby se fyzika stala jeho životním posláním. Během pouhých devíti měsíců se mu podařilo dosáhnout skutečného akademického úspěchu, ale zároveň i obnovení vlastní osobnosti a pocitu vlastní hodnoty. Hlubokou citovou nevyrovnanost, která ještě před rokem ohrožovala jeho existenci, nahradily významné úspěchy a z nich pramenící sebedůvěra. Svět teď přímo vábil.

Kapitola pátá

„Já jsem Oppenheimer!“

Bůh ví, že nejsem nejjednodušší osoba, ale ve srovnání s Oppenheimerem
jsem velmi, velmi jednoduchý.

Isidor Isaac Rabi

Koncem svého roku v Göttingenu projevoval Oppenheimer nezaměnitelné znaky stesku po domově. V poznámkách o různých věcech v Německu zní jako šovinistický Američan.

Nic v Německu se nedalo srovnávat s pouštní krajinou Nového Mexika. „Přehání to,“ stěžoval si jeden nizozemský student. „Podle Oppenheimera dokonce i květiny voní v Americe líp.“

Večer před odjezdem pořádal ve svém bytě večírek, na který se kromě jiných přišla rozloučit i hezká tmavovláska, Charlotte Riefenstahlová. Robert jí významně předal svůj kufr z vepřovice, který obdivovala, když se poprvé setkali. Nechala si ho dalších třicet let, říkala mu Oppenheimer.