David Lagercrantz

NENÁVIST

Přeložila Karolína Kloučková

MEMORIA

Copyright © David Lagercrantz, first published by Norstedts, Sweden, in 2023

Published by agreement with Norstedts Agency and Corto Literary Agency

Translation © Karolína Kloučková, 2023

ISBN 978-80-242-9492-6

Obsah

PROLOG

JEDNA

DVĚ

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET ČTYŘI

DVACET PĚT

DVACET ŠEST

DVACET SEDM

DVACET OSM

DVACET DEVĚT

TŘICET

TŘICET DVA

TŘICET TŘI

TŘICET ČTYŘI

TŘICET PĚT

TŘICET ŠEST

TŘICET SEDM

TŘICET OSM

TŘICET DEVĚT

ČTYŘICET

ČTYŘICET JEDNA

ČTYŘICET DVA

ČTYŘICET TŘI

ČTYŘICET ČTYŘI

ČTYŘICET PĚT

ČTYŘICET ŠEST

ČTYŘICET SEDM

ČTYŘICET OSM

ČTYŘICET DEVĚT

PADESÁT

PADESÁT JEDNA

PADESÁT DVA

PADESÁT TŘI

PODĚKOVÁNÍ AUTORA

PROLOG

Prvního června 2004 přijal jeden maďarský obchodník s neobyčejnou dedukční schopností hovor na své pevné lince. Telefonát se týkal toho, co se nazývá analýzou prostředí, a nikdo neočekával, že z něj vyplyne cokoli důležitého či rozhodujícího. Ale protože analytik, který volal, se právě onoho dne díval na svět optimisticky – kromě situace v Iráku –, rozpovídal se o všem možném a náhodou tak zmínil i profesora Hanse Rekkeho.

„Slyšel jsem, že se Rekke zajímá o smrt Claire Lidmanové.“

Nic víc. I to však stačilo, aby maďarský obchodník nabyl dojmu, že se celý svět rozjasnil.

Ten příběh ale samozřejmě začal mnohem dřív.

JEDNA

Hansi Rekkemu bylo teprve dvanáct.

Sníh se sypal jako ještě nikdy a u dveří velkého domu ve Vídni se ozval zvonek. Doktor Brandt, jeho učitel matematiky, vstoupil v příliš velké kožešinové čepici dovnitř a přivedl s sebou chlapce Rekkeho věku. Měl vlnité vlasy a temné, pronikavé oči. Doktor Brandt ho představil jako Gabora a Hans k němu napřáhl pravici.

Ruka zůstala viset ve vzduchu.

Chlapec se kolem něho jenom mihnul, lehce a elegantně jako mrštná šelma, která se snaží zorientovat v novém prostředí. Bylo na něm cosi děsivého a Hans nechápal, co se děje. Oči neznámého zeleně zářily a každý jeho pohyb byl opatrný a plný ostražitosti. Usadili je oba k velkému psacímu stolu vedle knihovny a Beethovenovy busty, a teprve pak se to trochu vyjasnilo.

Chlapec byl zřejmě nadaný a měli spolu poměřit síly. Doktor Brandt jim zadal úkoly – týkaly se Cantorovy diagonální metody – a v tom okamžiku vyvstalo velké napětí. Gabor se horlivostí celý chvěl a začal okamžitě pracovat. Hans zůstal klidný, jako ochromený a jenom sledoval linii chlapcových ramen.

„Proč nepíšeš?“ zeptal se ho doktor Brandt.

„Už začnu,“ odpověděl.

Ale ulpěl ve svých myšlenkách, jako by ho hádanka lákala víc než matematika, s údivem sledoval, jak chlapec bleskurychle počítá, skoro virtuózně, a Hans si pomyslel, že ho nechá vyhrát. Co je mi po tom? Cosi v něm však přece jen chtělo úder vrátit, a tak se pomalu pustil do práce. Měl pocit, že mu to jde docela dobře, ne přímo skvěle, ale uspokojivě. Když ovšem vzhlédl, Gaborovy oči vítězně zářily.

„Jsem ohromen, chlapci. Co takhle dvacetiminutovou pauzu, ať se můžete trochu seznámit?“ navrhl doktor Brandt, očividně spokojený, takže se Hans s Gaborem oblékli a vyšli do zahrady. Zmrzlá země pod jejich kroky povrzávala.

Sníh se snášel ve velikých vločkách, byl chladný den a Hans zničehonic zaslechl tiché zahvízdání, vysoké čtyřčárkované G, které se ozvalo při každém třetím nebo čtvrtém výdechu. Zranitelnost kontrastující s výbušností, jež z chlapce vyzařovala.

„Co děláš za sport?“ zeptal se ho.

Gabor vypadal, že přemýšlí.

„Sebeobranu.“

Hansovi se to nezdálo dost konkrétní.

„Jakou?“ zeptal se.

„Můžu ti to ukázat.“

Gabor zpevnil tělo a slaboučké pískání v jeho dechu se o půl tónu snížilo. Fis, které Hanse připravilo o pozornost. V těch letech to byla součást jeho prokletí. Jakmile se zvuky v okolí změnily, neubránil se jejich analyzování. Proto nebyl připravený, když na něj Gabor zaútočil.

Jako by ho sevřela smyčka provazu. Značná síla ho roztočila a on dopadl na zem. Několik vteřin nic neviděl. Pak nad sebou vytušil Gaborův pohled. Nasycený, spokojený, připomínající pohled šelmy, která dostala, co chtěla.

A pak byl pryč a Rekke zůstal s palčivou bolestí v zátylku ležet. Vstal až na třetí pokus a dobelhal se do domu. Vlasy měl vlhké a ulepené, dlouho stál u umyvadla v přízemí a pokoušel se zastavit krvácení. Když se vrátil do knihovny, uplynulo patnáct dvacet minut.

Doktor Brandt stále seděl u psacího stolu a s přepjatými gesty a výrazem hlubokého zklamání litoval, že Gabor odešel domů. Proto si vůbec nevšiml, že Rekke je raněný a bledý, což ostatně nepostřehla ani jeho matka. Celý večer strávila hledáním několika šperků, které zničehonic zmizely.

DVĚ

Policejní asistentka Micaela Vargasová z Husby se přestěhovala k profesoru Hansi Rekkemu do ulice Grevgatan v jedné z lepších stockholmských čtvrtí, což lidi v jejím okolí dráždilo a šířily se různé pomluvy. Ale teď odtud chtěla pryč.

Rekke byl deprimovaný a plný beznaděje, skoro nevycházel z ložnice. Jakmile se dá Micaela trochu do kupy, zajede tam a sbalí si svoje věci. Ale ze všeho nejdřív chce uzavřít případ, který spolu začali. Šlo o ženu, již prohlásili za mrtvou, jenomže ji možná zachytila jedna čerstvá dovolenková fotografie z Benátek. A i když tomu Micaela vlastně nevěřila, něco ji na té historce nenechávalo v klidu.

Proto dojela na policejní centrálu v Horské ulici, aby se sešla s inspektorem Kajem Lindroosem, který událost téměř před čtrnácti lety vyšetřoval. Ale Kaj Lindroos měl zpoždění, což ji nepřekvapovalo. Už po telefonu zněl protivně a naštvaně. A tak trochu nerozhodně postávala u recepce v přízemí a dívala se ven do ulice. Okolo projelo nákladní auto s pokřikujícími studenty. Bylo 5. června 2004, nádherný letní den, a ona se skoro chystala odejít, když se za ní ozval hlas.

„Není to snad moje kolegyně, co si hraje na soukromé očko?“

Otočila se a podala mu ruku. Působil sešle, ale byl mladší, než si představovala, nejspíš mu nebylo ani padesát, měl velké hnědé oči a blond vlasy sčesané dozadu. Díval se na ni, jako by bylo za pět minut tři ráno. Přitáhla si džínovou bundu k tělu.

„Díky, že jste si udělal čas,“ řekla.

„Claire Lidmanová je mrtvá,“ odpověděl Kaj Lindroos.

„Nejspíš. Ale i tak si myslím, že je to docela zajímavé,“ odvětila a ohmatala si kapsu. „Slíbila jsem, že vás nezdržím nadlouho.“

Inspektor Lindroos si dál prohlížel její tělo.

„Můžete mě zdržovat, jak chcete. Ale nevěřím tomu.“

Nejradši by mu něčím zacpala pusu. „Třeba byste se mohl podívat na tu fotku, než se rozhodnete,“ navrhla a vstoupila společně s ním do výtahu.

Pochopitelně že se Kaj Lindroos na snímek podívá a je samozřejmě směšné, že ho rozčiluje mládí té holky, a navíc i to, že není etnická Švédka. Na druhou stranu porvat se se svými předsudky není tak snadné, zvlášť když se jedná o případ Lidmanová. Veliký šrám na jeho kariéře. Na tom příběhu bylo nepochybně něco podivného. Krásná, vzdělaná žena, která obchodovala s čelními představiteli průmyslového světa, před čtrnácti roky beze stopy zmizela – a jen o pár měsíců později se objevila mrtvá a popálená při havárii cisterny ve Španělsku. Jistěže se nad tím mockrát podivoval. I když vlastně… do háje s tím. Je to minulost a teď je pátek odpoledne. Měl by se snažit dostat se brzy domů, pořádně se opít a třeba si i trochu zaflirtovat s touhle holkou. Za zkoušku nic nedá.

„Takže vy děláte na mladistvých,“ konstatoval.

„Ve volném čase dělám i na jiných věcech.“

„Něco velkého?“

„Přímo obřího.“

„To si dovedu představit. Máte pěknou bundu,“ řekl, ale myslel spíš prsa, a znovu si ji prohlédl od hlavy až k patě.

Nohy by mohla mít delší a neškodilo by, kdyby se trochu víc usmívala. Ale mohlo by to být horší.

Vešli do jeho pracovny a Kaj trochu pouklidil na psacím stole. Za oknem na střeše svého náklaďáku pokřikovali studenti. Dostal chuť říct o nich něco pohrdavého. Ale nechtěl působit jako stařec.

„Párty,“ pokýval hlavou. „Člověk by se k nim skoro rád připojil.“

„Skoro,“ hlesla Micaela.

„Taky jste jako maturantka tak křičela?“

„Ještě mnohem víc.“

„A není to ani tak dávno, co?“ pokračoval, ale okamžitě toho zalitoval.

Bylo to totéž rozčilení, tentýž nevědomý způsob, jak říct, že je moc mladá a nezkušená, než aby mohla vytahovat prapodivné teorie, že Claire vstala z mrtvých. Vzít zpátky to nešlo.

„Chtěl jste tím něco říct?“ opáčila.

„Ne, ne,“ zavrtěl hlavou. „Ale za mých časů působily tyhle bílé čepice zpátečnicky. Teď je najednou nosí všichni.“

„Aha,“ odpověděla bez zájmu.

„Rebelství asi zrovna není v módě.“

„Ne?“

„Máte ráda Ulfa Lundella?“

„Koho?“

Tyhle holky z předměstí nevědí o Švédsku vůbec nic, pomyslel si.

„Ale víte co? Ať už to máme za sebou,“ pokračoval hlasem, který jen stěží skrýval rozčilení. Micaela přikývla. Z vnitřní kapsy vytáhla průhledné pouzdro s fotografií.

Na okamžik se vyděsil. Nemohl pochopit proč. Ale ne, uklidňoval se, je to nemožné. Existuje úmrtní list, potvrzení DNA a on sám tělo viděl. Claire Lidmanová rozhodně v elegantním rudém plášti nikde nepobíhá.

TŘI

Hans Rekke hrál na svém křídle adagio z Patetické. Přestal po pár minutách. Skladba už ho neoslovovala, ale nejspíš to nebyla Beethovenova chyba. Už dávno ho neoslovovalo vůbec nic. Vstal a nevěděl, kam se vydat. Doprava, nebo doleva?

Taková rozhodnutí teď utvářela jeho život. Má si lehnout, nebo zůstat sedět? Venku skučel alarm nějakého auta a na stěně tikaly hodiny, tik tak, jako by chtěly ukázat, kolik vteřin uplyne marně.

Kam se poděla Micaela? Neviděl ji celý týden. Možná se odstěhovala zpátky domů. A kdo by se jí divil? Jako společník byl určitě naprosto příšerný. Ale stejně ho to mrzelo. Rozhodl se přejít do kuchyně a dát si skleničku vína, a bylo to s ním tak zlé, že i v tom viděl známku vnitřní síly. Ani k tomu však nedošlo. Místo toho odbočil do koupelny a otevřel skříňku s léky. Zavři ji, pomyslel si. Běž pryč. Jenže jeho ruce žily svým vlastním životem a vybraly si ty nové tabletky od Freddieho, jeho doktora z pekla.

Oxycontin, tak se jmenovaly. Podle příbalového letáku v podstatě nevyvolávají závislost. Vtipálci, pomyslel si, posadil se na záchod a nechal se zavalit vzpomínkami, samozřejmě žádnými pěknými, jen dalším děsivým nánosem oněch dávných dnů ve Vídni, když pořád bez ustání sněžilo. Copak nikdy nezmizí? Vstal a nastražil uši. Slyšel dobře? Ano, rozhodně ano. Kroky na chodbě, známé kroky.

Do podlahy ťukaly podpatky jeho dcery Julie. Rytmicky jako pokaždé, nebo vlastně… pečlivě se zaposlouchal… možná přece jenom ne. Kroky zpomalily, nebyly tak pružné, nebyla v nich mladická lehkomyslnost. Rekke si vzpomněl, že Julia vypadá v poslední době ustaraně. Ale myšlenky měl zahalené dávnými vzpomínkami a nebyl si jistý, jestli se o něčem zmínila.

Upravil si vlasy a došel ke dveřím. Nemusel ani otevřít, Julia vešla sama a on si ji prohlížel, ještě napůl ponořený v myšlenkách. Měla na sobě džíny s děravými koleny, koženou bundu ze second handu a černé boty, trochu přehnaně vysoké. Kromě toho byla až moc nalíčená. Přitáhla si bundu, jako by jí byla zima.

„Ahoj, zlatíčko. Venku sněží?“ řekl a díval se jí na rameno, kde se zachytilo pár sněhových vloček.

„To má být vtip?“

„Jo,“ odvětil rozpačitě „Jasně.“

Otevřel náruč, aby ji objal, ale ona jen prošla okolo.

„Je léto, tati.“

„Já vím.“

„Nebo sněží někde ve tvojí hlavě?“ pokračovala a bohužel se přesně trefila.

On se teď ovšem musí vrátit do přítomnosti. Přišla jeho holčička. Podíval se na ni trochu důkladněji. Rozhodně zhubla, což se mu nelíbilo. Tohle trýznění těla měli v rodině. Jeho matka to samozřejmě považovala za ctnost, známku elegance a úrovně. Věděl však, že tahle ctnost někdy maskuje hrůzu, smrtelnou závislost, to jediné, co se svým sklonem k nebytí znal.

„Zlatíčko,“ řekl. „Pojď, dáme si oběd.“

„Ty budeš vařit, nebo co?“

Znělo to pichlavě, i tenké paže měla napjaté.

„Rozhodně,“ řekl, vešel do kuchyně a otevřel ledničku. „Moje nešikovnost tě vždycky pobaví. A jinak je tu určitě i něco od paní Hanssonové. Třeba tady.“ Nahlédl do misky v prostřední poličce. „Očividně rizoto,“ pokračoval. Přičichl. „S bílým vínem, zeleninovým bujonem a parmezánem. A podívej tady.“ Rozzářil se. „Smažené žampiony a rukola. To bude celá malá hostina.“

„Ne, ne, musím jít.“

„Vždyť jsi ještě ani pořádně nepřišla. Ohřeju to v mikrovlnce. Dokonce ti můžu nabídnout skleničku vína – bylo ti přece nedávno devatenáct, že jo?“

Široce se usmíval a předstíral, že je zmatenější, než ve skutečnosti byl. Ona však na jeho hru nepřistoupila.

„Přišla jsem ti jen něco říct,“ konstatovala Julia a on se s rizotem v ruce zarazil v předtuše, že uslyší něco nepříjemného.

Ale nejspíš se mu jen vkrádala do mysli vzpomínka na onu zimu, a proto se snažil vypadat jako klidný otec plný pochopení – jako by před chvílí vůbec nespolykal opiáty.

ČTYŘI

Neměla jsem sem chodit, pomyslela si Micaela. Neměla jsem se do toho nechat vtáhnout.

Samozřejmě ale věděla, kdy se to stalo. Bylo to přesně v půl deváté večer 10. května, když se Samuel Lidman, vdovec, objevil v bytě v ulici Grevgatan a hodil na konferenční stolek fotografii. Byla to mučivá chvíle. Samuel Lidman prudce dýchal, čelo i hrudník v košili orosené potem. Na sobě měl hnědý manšestrový oblek a naleštěné kovbojské boty, a přestože od krku dolů to byla impozantní postava, jako vytesaná z kamene, v obličeji byl brunátný a oči měl smutné. Člověk k němu snadno pocítil lítost.

„Musíte se podívat pořádně,“ řekl. „Mám s sebou i jiné fotky. Podívejte se na ucho, na špičku nosu a na rty. Zdá se to neskutečné.“

Nesnažil se dokázat žádnou malichernost. Jeho žena byla po smrti už třináct a půl roku, ne mrtvá ve smyslu, že by zmizela, ale mrtvá jako identifikovaná podle zubařských záznamů a pochovaná na Katolickém hřbitově v Solně. Probudit ji k životu byl – jak řekl Rekke – velmi ambiciózní projekt. Když však Samuel ukázal na krásnou ženu v rudém plášti, již zachytila náhodná fotografie z dovolené v Benátkách, očividně se o to chtěl pokusit.

„Uvidíte sám,“ pokračoval.

„Dobrá, pojďme se na to podívat,“ odvětil Rekke.

Micaela odhadovala, že profesor ten výmysl šetrně odmítne. Byl koneckonců džentlmen, nerad kohokoli zraňoval, a návštěvník vypadal, že na tom závisí celý jeho život.

Samuel měl za sebou nepochybně veliké utrpení. Když ho Claire bez varování a beze slova rozloučení opustila, byl po uši zamilovaný a čerstvě ženatý. Stalo se to už dávno, na podzim 1990. Ale rána se ne a ne zacelit, a nedalo se popřít, že na onom příběhu cosi nesedí. Claire, krásná a velmi nadaná žena, se raketovou rychlostí vyšvihla na vrchol. Byla přední analytičkou Nordbanky, jedné z největších švédských bank, a přímou podřízenou jejího ředitele Williama Forse. V té době – za počínající finanční krize – inkasovala peníze a udržela si dobré jméno u otřásajících se velkých firem a finančníků. Byla pod tlakem, ale jí se to tak líbilo, tvrdil Samuel. Byla bojovnice, hráčka, a v manželství spolu byli šťastní, ujišťoval. Byli spolu úplně srostlí, tak to řekl.

Ale jednou večer odešla Claire ven, aby odeslala dopis své sestře do Londýna, a už se nevrátila. Beze stopy zmizela a policie hned druhý den zahájila horečné pátrání. Byly to strašlivé týdny, vyprávěl Samuel. Stejně by se ale do těch dnů rád vrátil, řekl, protože tehdy ještě vlastnil svou minulost. Čas, který s Claire prožili, byl pořád krásný a neposkvrněný. Ale i o ten měl přijít. Zatímco pátrání běželo na plné obrátky, přišel od ní pozdrav. Žádný dlouhý dopis, jako psala sestře, jen pohlednice s Cézannovým obrazem – motiv s městečkem Gardanne –, na níž stálo, že ho opouští a že už nemůže dál.

Bolelo to víc, než kdyby umřela, řekl, a nedlouho potom odcestoval. Nazýval to poutí a několik týdnů nebyl k zastižení. Když z Bombaje zavolal domů, dozvěděl se, že Claire zahynula při výbuchu cisterny v San Sebastianu, a zřejmě by ji tehdy ještě mohl vidět, stihl by pohřeb v kostele v Solně.

Ale nechtěl.

„Už pro mě neexistovala,“ řekl a ani skutečnost, že byla pořádně popálená, na jeho rozhodnutí nic nezměnila. Na všechno se vykašlal a dál cestoval. „Moje životní chyba,“ řekl. „Mohli mě oklamat.“

Jeho logiku nebylo snadné pochopit. Tělo přece identifikovali sestra, matka i inspektor Kaj Lindroos, Samuel byl však čím dál posedlejší myšlenkou, že by Claire mohla zůstat naživu. Zřejmě to souviselo s tím, že neměl možnost se rozloučit, a také se skutečností, že Claire musel někdo pomoct s vycestováním ze Švédska. Jinak by po sobě zanechala víc stop, jen tak by se nevypařila. Stejně se to však zdálo jako bláznovství. Micaela si vybavovala, jak se Samuelovo svalnaté tělo neklidně pohybovalo a ještě víc se potil, zatímco si Rekke prohlížel fotografii. Za moc nestála a rozhodně nepředstavovala nijak převratný důkaz pro zmrtvýchvstání, k němuž mělo dojít. Rekke si však přece jen prohlížel dlouze a s velkou vážností nejenom ji, ale i starší snímky Claire, které Samuel přinesl. Micaela měla za to, že ze zdvořilosti.

„Fascinující,“ prohlásil.

„Vidíte to, že jo? Je to ona?“

„Nevím,“ pokračoval Rekke. „Není to ostré. Netroufám si nic říct s jistotou, nic víc, než že Claire a tahle žena mají stejné charisma. Kam jdu já, tam jde život, jak mi kdysi sdělila jedna sebevědomá houslistka. Ale rád bych věděl… počkejte chvilku…“

Nic víc neřekl, přestože Samuel Lidman toho o podobnosti Claire a oné ženy namluvil ještě spoustu. Rekke neslyšel. Vytratil se do svého stavu připomínajícího trans.

„Trochu jako by se bála, že?“ pokračoval nakonec. „Nevypadá, jako by někoho hledala?“

„Možná.“

Samuel Lidman Rekkeho napjatě pozoroval.

„Ale hlavně…“

„Ano?“

„Vidím něco zvláštního na jejím způsobu chůze. Předklání se, ale trochu asymetricky. Neporanila si Claire pravé koleno?“

Samuel Lidman se tvářil zaskočeně.

„Rozhodně ano,“ odpověděl. „Proč se ptáte? Na sjezdovkách si natrhla kolenní vazy.“

„Protože v chůzi téhle ženy je náznak kompenzačního pohybu. Levé chodidlo a kyčel, vidíte, tady… lehkou rotací bere váhu na sebe, což může být jen náhoda, náhlá ztráta rovnováhy. Ale zároveň to nijak nevyvažuje, nevypadá, že by ji něco zabolelo nebo že by špatně šlápla.“

„Co tím chcete říct?“

„Že ten kompenzační způsob natáčení těla má vytrénovaný k dokonalosti, a proto to na ní není ani znát. Proto možná musíme obraz zmrazit, abychom to postřehli – a příčinou může být stará zlomenina lýtkové nebo stehenní kosti. Ale takový druh zranění nás obvykle tak dlouho neprovází. Spíš bych tipoval poranění menisku, které se nikdy tak úplně nezhojilo.“

Samuel Lidman vyskočil ze židle a začal přecházet po kuchyni. S každou minutou byl zapálenější.

Podařilo se mu vytvořit napjatou atmosféru, jako kdyby skutečně byli něčemu na stopě, a Micaela se asi půl hodiny snažila ho trochu uklidnit. Proto chvíli trvalo, než postřehla, že se Rekke mlčky stáhl do ústraní. Řekl, že potřebuje být sám, a ona si až druhý den uvědomila, že začal o svém vlastním úsudku pochybovat.

Bylo to pro něj typické. Jeho mozek neuvěřitelnou rychlostí zaznamenal spoustu detailů a sestavil je do obrazu, do pozorování. Ale potom věnoval mnohem víc času zpochybňování vlastního závěru, a tentokrát se cítil obzvlášť zahanbeně. Zamotal tomu nešťastnému muži hlavu. „Jsem pitomec,“ řekl. Možná to byl začátek jeho krize, jeho pádu do temnoty.

Na tom, jak moc se styděl, však nezáleželo. Samuel Lidman už šílel a bylo mu jedno, že Rekke se snaží vycouvat. Držel se své teze a Micaela mu nakonec slíbila, že se do toho ponoří, a proto se vydala za inspektorem Kajem Lindroosem. Zároveň ovšem nebyla nijak zvlášť přesvědčená, a když teď fotografii položila na Lindroosův přeplněný stůl, zdála se jí nicneříkající a chabá.

„Tak tady to máme,“ konstatoval Kaj Lindroos a vzal snímek do ruky.

Dlouho se na něj však dívat nevydržel. Obrátil oči k oknu, jako by doufal, že znovu zaslechne slavící studenty.

„Neprohlédnete si to pořádně?“

Kaj poposedl.

„Nezašla byste pak na pivo? Třeba někde dole u vody? Mohl bych vám ledacos povyprávět.“

V očích se mu objevil jakýsi nový druh zájmu a trochu neuroticky si rozepnul knoflíček na košili, jako by se začínal svlékat ještě před schůzkou.

„Co prosím? Ne, bohužel,“ odpověděla. „Musím domů.“

Byla otrávená.

„Určitě? Je pátek, svítí sluníčko a tak.“

„Musím za mámou,“ dodala.

„Ach tak. Dobře, dobře,“ odpověděl a řečí svého těla dával najevo, že se tím směšným obrázkem teď hodlá zabývat ještě o něco méně. Micaela uvažovala, jestli nemá ještě pár slov přidat, aby sílu svého odmítnutí zmírnila, něco ve smyslu „třeba jindy“, ale bylo by to jen dětinské a zbabělé. Rozhodla se zaměřit pozornost na snímek.

„Podívejte,“ řekla. „Hlavně ucho a nos jsou výrazně podobné.“

„Opravdu?“ odfrkl a knoflíček na košili si zase zapnul. „A tuhle fotku našel Samuel Lidman u svého souseda?“

Mstil se, bylo to zjevné, a ona se bránila.

„Našel ji přítel Samuela Lidmana u svého souseda,“ opravila ho.

„Není už jenom to trochu podivné?“ pokračoval Lindroos a měl rozhodně pravdu.

Bylo by lepší, kdyby se snímek objevil po dlouhém a metodickém mapování, a ne jen tak zničehonic mezi fotkami z dovolené nějakého známého. Ale takhle to prostě bylo a ona pouze doufala, že odtud bude moct brzy zmizet a na celou záležitost zapomenout.

„Záleží na tom, kde se ta fotka našla? Buď to Claire Lidmanová je, nebo není.“

„Jistě,“ přikývl Lindroos, vzal fotografii znovu do ruky a Micaela v té chvíli zavřela oči a pomyslela si, že by chtěla být jako ta žena. I ona by chtěla s takovou samozřejmostí jen tak plout prostorem a zářit.

PĚT

Rekke zaregistroval všechno, co na jeho dceři bylo k vidění: bledost, pohublost, ale ještě něco jiného, jakési trucovité štěstí v jejích očích.

Pátral po dalších náznacích, najednou dychtivě, jako by ho obava o dceru probrala k životu. Nejdřív neviděl nic, jen další známky toho, že zhubla. Potom však postřehl rudou skvrnu na pravém zápěstí, blednoucí stopu po pevném sevření.

Bylo to něco, s čím souhlasila – hra, milostný stisk? Nebo ji někdo napadl? Ne, ne, pomyslel si. Přece jenom vypadá, že se má dobře, to jen jeho mozek produkuje příšerné scénáře. Jde o součást jeho krize, ve skutečnosti se určitě nic neděje. Jenom ji musí přimět, aby pořádně jedla.

„Tak povídej, zlato,“ řekl. „Co se stalo?“

„Rozešla jsem se s Christianem,“ odpověděla a on si pomyslel, že je to svým způsobem dobrá zpráva.

Christian se mu vlastně nikdy příliš nelíbil. Byl jedním z těch sebevědomých mladíků, kteří si o sobě až moc myslí, a taky nadmíru často mluvil o věcech, kterým vůbec nerozuměl.

„Ale ne, to je mi líto,“ odpověděl.

„To teda není. Vždyť jsi ho nikdy neměl rád.“

„Jo, je to milej kluk,“ řekl a v duchu uvažoval, jestli si to opravdu myslí, nebo jestli by si to aspoň myslet měl.

Být mladý není nic snadného. Mladíkům tohoto typu trvá dlouho, než pochopí, že nejsou o tolik lepší než ostatní. Nescit occasum. Nezná zániku. Život nejdřív musí zanechat svou stopu. Na druhou stranu, o tohle tu nejde. Jeho místo zabral někdo jiný. Teď to viděl jasně.

„Ty toho děsně napovídáš, tati.“

„Možná,“ přikývl. „Ale potkalas někoho nového, že jo?“

„Jak to víš?“

Vidím to na tvém zápěstí, pomyslel si. Objímají tě teď nové, silnější ruce a zacházejí s tebou hruběji než ty dřívější.

„Jen hádám, zlato. Kdopak je ten šťastný?“

Vrhla na něho pohled, nepochybně kritický, ale zároveň nervózní. Přála si, aby jí jeho názor byl ukradený, ale nebyl a jemu to všemu navzdory dodávalo naději. Byla ještě dítě, holčička, která neví, kam až by měla sahat její svoboda. Naklonil se k ní, aby ji objal. Odtáhla se. A vypadala při tom pohybu ještě hubenější.

„Nikdo, koho bys znal.“

„Ne, to určitě ne. Ale jaký je? Co se ti na něm líbí?“

„Tomu bys nerozuměl,“ odpověděla.

Rád by věděl, jestli si to Julia opravdu myslí.

Má tisíc různých chyb a právě si šlehnul opiáty jako feťák. Ale silám přitažlivosti rozumí, těm dobrým i těm destruktivním, a jestli to bylo opravdu tak – což vzhledem k její reakci předpokládal –, že potkala někoho, kdo neodpovídá očekáváním rodiny, nebo je s nimi dokonce v rozporu, rozhodně ho to nešokovalo. I on sám toužil vyslyšet nejrůznější svody a písně sirén. Pochopil by to a věřil, že jeho dcera to ví.

„Hm, hm,“ zamumlal. „Ale něco bys mi o něm třeba říct mohla. Co dělá? Studuje?“

„Vážně je tak důležitý, co dělá?“

„Trochu asi ano. Ale ze všeho nejvíc mě samozřejmě zajímá, jestli je laskavý.“

„Není ani trochu laskavý tím nudným způsobem lepších lidí.“

„Není, aha,“ odpověděl, nepotěšilo ho to. „Ale jsi na sebe opatrná, že jo. Nesmí se ti nic stát. Nikdo ti nesmí…“ Znovu se podíval na její zápěstí. „… ublížit. Ani v nejmenším.“

„Proč by mi měl někdo ubližovat?“

„No, proč?“ opáčil a uvažoval: protože jestli to někdo dělá, tak po něm půjdu. Kdybys jen měla tušení, zlato moje, kdybys jen měla tušení.

A v té chvíli si znovu vzpomněl na onu zimu ve Vídni, kdy sněžilo a sněžilo.

ŠEST

Na té fotografii bylo náměstí Svatého Marka v Benátkách. Ale baziliku svatého Marka fotograf v půlce ustřihl, v popředí nestála žádná osoba, jen skupinka Japonců, kteří objektiv ani nevnímali. Důležití byli na snímku holubi, ti se nacházeli všude a zapříčinili také vznik snímku. Fotograf Erik Lundberg chtěl ukázat, že Benátky jsou plné turistů a holubů a „moře je může klidně pohltit“.

Ale aniž by to Erik Lundberg postřehl, na pravý okraj fotografie vnikla žena v rudém plášti a narušila jeho záměr ukázat něco ošklivého a narušeného. Mohlo jí být čtyřicet, možná pětačtyřicet let, měla tmavé vlasy a zářila, nejen díky červenému kabátu. Její chůze a charisma z nějakého důvodu přitahovaly pohled, a i když se zrovna otáčela, jako by se chtěla podívat přes rameno, její rysy byly dobře patrné.

„Jasně že si Samuel přeje, aby to byla Claire. Taky by se mi líbilo, kdyby to byla moje žena,“ pronesl Kaj Lindroos.

Micaela se zamračeně dívala na svoje ruce.

„Je tam velká podoba, věk taky sedí. Mám tu staré fotky, můžete si to porovnat,“ řekla.

Kaj Lindroos odmítavě mávl rukou. Ale přece jenom to bral dost vážně na to, aby z vnitřní kapsy vytáhl brýle – proč je vlastně neměl na očích od začátku?

„Podle natočení těla a podle způsobu, jak klade na zem chodidlo, se dá usuzovat, že i tahle žena měla poraněný meniskus,“ pokračovala Micaela.

Lindroos se na ni podíval, jako by si nebyl jistý, jestli si dělá legraci, nebo to myslí vážně.

„Co prosím?“

„Když se podíváte tady…“ řekla, naklonila se nad snímek a ukázala na kyčel a levou nohu, ale uvědomila si, jak málo tomu sama věří, a tak větu ani nedopověděla, nejspíš i proto, že ji vlastní nejistota nutila myslet na jejího bratra Lucase.

Lucas se jí teď neustále vynořoval v hlavě a někdy, jako právě teď, ji nečekaně přepadl strach. Vybavila si, jak ho náhodou zahlédla v lese u Järvafältetu, s pistolí u krku nějakého mladíka. Byl to takový šok, že se na celý svůj život začala dívat novýma očima. A od té doby pomáhala kolegům z narkotik s vyšetřováním proti němu a věděla, že se o tom Lucas dozvěděl. Něco bylo ve vzduchu. I tak ji však síla vlastního strachu zaskočila.

Jako by ji někdo odtáhl z místnosti, kde seděla. Proto nepostřehla, že Kaj Lindroos ztuhl, jako by spatřil ducha. Když znovu zvedla oči a uviděla, jak s rozladěným výrazem bere do ruky svůj mobil, měla spíš za to, že je jen naštvaný z jejího odmítnutí.

„Stalo se něco?“ zeptala se.

„Co… ne, ne, jen se musím taky věnovat své skutečné práci.“

Začal cosi ťukat do mobilu a dával najevo, že Micaela má mlčet a nechat ho, aby se mohl soustředit.

„Ale jak jsem řekl,“ pokračoval potom. „Samuel se plete jako vždycky. Ostatně…“

„Ano?“

Přidržel si fotografii blízko před očima. Rty se mu roztáhly nahořklým, ale přece jen trochu samolibým úsměvem.

„Co to má ta žena v ruce?“

„Knihu,“ odpověděla Micaela.

„Není tam nějaký název?“

„Myslíme si, že tam stojí Love. Vypadá to, že nad tím je ještě jeden řádek, ale ten není vidět.“

„Takže nějaký milostný román?“

„Nejspíš – soudě podle barvy. Ale není to žádná běžná kniha, nepodařilo se mi ji najít.“

Kaj Lindroos se usmíval, jako by se mu ulevilo, jako by z něj někdo sundal těžké břemeno.

„Claire Lidmanová by milostný román nikdy nečetla.“

„Ne?“ opáčila Micaela.

„Ne, nikdy. Vždycky měla plný diář a s ničím smyšleným nebo sentimentálním by nikdy neztrácela čas.“

„Nic takového nevím.“

„Jistěže ne,“ odfrkl.

„A proč to tedy říkáte?“

„Protože nám trvalo dlouho, než jsme jí porozuměli. Tahle žena nikdy nemrhala časem na romány ani cokoli podobného. Vždycky byla dva kroky napřed, a proto mohla zmáčknout takové finančníky, jako je třeba Axel Larsson. Vždycky měla plán.“

„Mohla se přece změnit.“

„Je mrtvá,“ odtušil a podíval se znovu na displej svého mobilu. Vypadalo to, že čte, co předtím napsal.

„Ale stejně tu spolu sedíme.“

Zatvářil se dotčeně. „Zřejmě jsem stejný jako jakýkoli ambiciózní trouba. Žádné dveře jen tak nepřibouchnu.“

„Přestože jste viděl tělo.“

„Tělo bylo popálené, to víte, a nejsem hlupák, abych neviděl, že ta historka je podivná. Což neznamená, že zbaštím úplně cokoli.“

Micaela natáhla ruku, aby si vzala fotografii nazpátek, ale Lindroos ji gestem zarazil.

„Slyšel jsem, že spolupracujete s nějakým profesorem, kterého vykopli ze Stanfordu.“

„Ve Stanfordu by si ho byli rádi nechali.“

„A kdo ho tedy vykopl?“

CIA, pomyslela si Micaela.

„Je to složité. Ale je to člověk s výjimečným smyslem pro detail.“

„Slyšel jsem,“ přikývl Lindroos a fotografii si bezostyšně zastrčil do horní zásuvky v psacím stole.

„Můžete mi tu fotku vrátit?“

„Nechám si ji.“

„To nemůžete.“

„Shromažďujeme všechno, co se kolem Samuela Lidmana objeví. Jednoho krásného dne ho budeme muset zastavit. Dělá starost příbuzným a…“

Nestačil větu dokončit. Ozvalo se zaklepání na dveře a dovnitř vstoupil starší muž s prořídlými vlasy a s kritickýma očima. Na sobě měl tričko s límečkem. S nervózním a ustaraným pohledem jim sdělil, že je bohužel musí vyrušit. Micaela se měla samozřejmě podstatně víc snažit získat fotografii nazpátek, ale už z toho byla unavená a upřímně řečeno – věřila vůbec té historce? Neangažovala se v té věci spíš proto, že snila o spolupráci s Rekkem? Jenže to bylo tehdy v květnu, kdy ještě měl svůj bájný smysl pro detaily.

Právě teď nevnímal ani nohy židlí a prahy ve dveřích, které mu stály v cestě, když se tu a tam zvedl a vydal se do koupelny. Vysával ji a stahoval do deprese. Musím někam daleko od něho, pomyslela si, kývla na Lindroose i na muže v tričku s límečkem a vyšla z místnosti, rozhodnutá, že Claire Lidmanovou pustí z hlavy a naopak vezme pevně do rukou svůj vlastní život.

SEDM

Julia odešla a Rekke si představoval, jaká náruč na ni asi čeká.

Vzdal se svých obav. Musel si lehnout. Na nic jiného neměl sílu. Lehával nebo sedával schoulený, nedokázal vyjít ani na chodbu. Ale teď se zastavil u klavíru. Má si zase zahrát? Ne, klávesy se mu pouze vysmívají. Zamumlal: „Cartaphilus.“ Cartaphilus. To bylo slovo, které všechno uvedlo do pohybu.

Zaslechl jej náhodou, když Micaela asi před týdnem telefonovala a mluvila o té ženě, která zmizela a ve Španělsku údajně zahynula. Ten případ ho moc nezajímal. Celý příběh se mu zdál pošpiněný zbožnými přáními a chorobnými představami a styděl se za vlastní psychotické analýzy oné fotografie. Ale tehdy, právě když se chystal odejít, vyřkla Micaela dané slovo.

Ukázalo se, že Claire s Cartaphilem jednala těsně předtím, než se vypařila, což bylo samo o sobě zneklidňující.

Cartaphilus byl maďarská investiční společnost, dřív spjatá s KGB a organizovaným zločinem v Sovětském svazu. Ale to nebyl důvod, proč celý ztuhl. To slovo mu připomnělo dny ve Vídni, kdy sněžilo a sněžilo. Vyšel z domu a celé hodiny jen bezcílně prochodil. Když se vrátil, Micaela byla pryč a od té doby ji neviděl. Rozhodně by jí měl zavolat a říct, co ví. Ale neměl sílu se v tom vrtat. Panebože… proč už ho minulost nenechá na pokoji?

Jeho dětství bylo jen jedním nepřetržitým proudem takových dnů. Dopoledne zůstával s matkou doma a hrál stupnice, arpeggia a etudy. A teprve odpoledne přicházeli další učitelé, jako doktor Brandt, a tu a tam i žáci, kteří byli v něčem napřed – třeba Gabor se svým pisklavým fis a s oním chvatem, kterým ho poslal k zemi. Rekke si dodnes pamatoval krev na konečcích prstů a skvrny na polštáři druhý den ráno.

Vybavil si, jak vstával s pocitem, že celý svět vidí v ostřejším světle a všechny pohyby okolo se jeví jako nebezpečné a řezavé. Měl tehdy pocit, jako by se nacházel na dvou místech zároveň: v současné chvíli i včera, když došlo k potyčce na sněhu.

Gaborův útok se mu stále dokola přehrával v hlavě. Na chvíli uvěřil, že je to způsob jeho vlastního mozku, jak ho mučit nebo jak ho připravit na to, že útok může kdykoli přijít znovu. Ale postupně pochopil, že vzpomínky slouží i jinému účelu, a hned druhý den se vydal do knihovny.

„Chci všechny knihy o bojovém umění, které máte,“ řekl a potom seděl zavalený literaturou v rohu čítárny a horečně listoval.

Bylo čtvrt na šest toho dne, když našel, co hledal. Technika se jmenuje o soto gari a patří mezi čtyřicet původních chvatů juda, jejichž autorem je Džigoró Kanó. Popisovalo ji hned několik knih. Rekke ji sledoval na obrázcích krok po kroku a jasně teď chápal, jakým způsobem jím Gabor praštil o zem. Mohl zmrazit každou vteřinu útoku a ono porozumění si dál nesl v sobě – na jak dlouho je možné pozastavit plynutí. Jediná vteřina může trvat hodiny. Nehledal však pouze pochopení té události. Chtěl rozvinout obranu, způsob, jak se chvatu postavit, a zůstal dlouho sedět jako v transu. Nakonec k němu obraz přišel jako vidění.

Pochopil, že měl ustoupit levou nohou, vzepřít se a chvat zrcadlově opětovat. Spatřil krásu svého řešení, symetrii připomínající tanec, a ještě dlouho zůstal na místě a teoreticky jej dotvářel. Bojoval v myšlenkách. Nakonec vstal, jeho držení těla se změnilo a cestou domů sebou nechal chvat prostupovat. Také jeho chůze se změnila a každou volnou chvíli věnoval ve svém pokoji cvičení, nejenom svého vlastního chvatu. Představoval si i jiné výpady a chvaty a čím dál jasněji chápal skutečné jádro filozofie, kterou si osvojoval: je možné porazit silnějšího.

Je třeba jenom následovat pohyb namířený proti tobě až do jeho nevyhnutelného zlomového bodu a tam, přesně tam, najít vlastní oporu a úder vrátit. Fortitudo hostium amicus est. Síla tvého protivníka ti může být přítelem. Věnoval tomu celé hodiny a nakonec už to nemohl vydržet. Potřeboval to ze sebe dostat a zeptal se matky: „Mohl by zase přijít ten Gabor?“

„Doktor Brandt říkal, že jste si moc nerozuměli,“ odpověděla s ustaraným výrazem.

„Ale byl pro mě velmi podnětný,“ odpověděl. To slovo pokaždé zabralo.

Jakmile pro něj cokoli bylo podnětné, matka souhlasila, a jednoho dne, když zase sněžilo, nebo přinejmenším sněžilo v jeho vzpomínkách, se Gabor zase objevil. O nohy se jim tehdy otíral Hansův kocour Ahasver. Držel se těsně u nich, a když se pustili do matematiky, vyskočil na stůl, jako by tušil, že cosi visí ve vzduchu. Potom šli na zahradu, tak jako minule, a Rekke se snažil vypadat stejně nepřítomně jako tehdy. Chtěl udeřit z pozice slabšího, a skoro poníženě se zeptal: „Můžeš mi zase ukázat tamten chvat?“

Zdálo se, že na taková slova nebyl Gabor připravený. Jako by nemohl pochopit, že je Rekke takový hlupák. Přesto se s posměšným úsměvem ve vteřině otočil a pískot v jeho dechu se opět snížil o půl tónu na fis. Vzápětí na Rekkeho zaútočil, ale vůbec ne tímtéž chvatem, a Rekke byl v prvních vteřinách přesvědčený, že bude ponížen přesně jako minule. Jeho mozek však tentokrát zareagoval rychleji, o krok ustoupil a soustředěně sledoval Gaborovy pohyby.

Díval se na ně ve svitu operační lampy, a když vyrovnal chvilkovou nerovnováhu, vykročil kupředu a strhl Gabora tak, že skončili ve stejné pozici jako minule. Potom se zaklonil a Gabor si nejspíš myslel, že znovu nabyl převahu. Přesně na tuto domněnku ovšem Rekke čekal.

Využil Gaborovu sílu jako při páce a s nečekanou energií jím praštil o zem. Sám byl překvapen absencí jakýchkoli vlastních pocitů. Aniž by to plánoval, vytáhl Gabora znovu na nohy a chvat zopakoval, a když Gaborova hlava zaduněla o zem, na okamžik pocítil opojení. Pak se cosi přihodilo. Cosi, na co už nikdy nedokázal zapomenout.

Spatřil Gaborovu tvář a zalapal po dechu. Chlapcův obličej byl náhle obnažený, celou jeho povýšenou samozřejmost nahradila bezmoc, a Rekke instinktivně vytušil, že za ten pohled ještě zaplatí. Gabor není kluk, který by si nechal líbit ponížení. Je to člověk, který musí neustále vítězit a mstít se. V té chvíli si však Rekke ještě nedovedl představit, jak nemilosrdně mu to oplatí.

Jenom tam stál ve sněhu a sledoval, jak se Gaborova záda vzdalují jako hrozivý příslib, zatímco z domu vybíhá doktor Brandt a mává rukama.

OSM

Micaela, ponořená v myšlenkách, se blížila do parku před budovou soudu. Proč si Lindroos fotku nechal, jestli tomu vůbec nevěří? Nechápala to. Ale možná se není čemu divit, pomyslela si, vždyť je to celé bizarní. Rozhodla se na to vykašlat.

Má dovolenou, sice ne úplně dobrovolně, ale stejně, a může se zabývat spoustou jiných věcí. Ve skutečnosti by samozřejmě měla radši delší volno v červenci. Ale bylo jí řečeno, že v červenci bude nepostradatelná, tak si vzala dva týdny teď na začátku června a zbytek si vybere v září. Pracuje na oddělení trestné činnosti mládeže na předměstích okolo Järvafältetu, což není přesně to, o čem snila, když po maturitě z plných plic pokřikovala na korbě náklaďáku a chystala se na vysokou. Mělo to však tu výhodu, že mohla zblízka zkoumat, jak se do těchto částí města drogy dostávají, a kvůli tomu se teď také dívala jinak na svého bratra.

I ona sama už dostala informace o tom, jak významnou úlohu v tamním obchodě s drogami Lucas hraje. Ale důkazy se získávaly těžko a ona tím byla upřímně řečeno trochu posedlá, což nejspíš nebylo moudré. Šířily se zvěsti, tu a tam si musela vyslechnout nepěkné komentáře a skryté pohrůžky a někdy, tak jako u Lindroose, ji zničehonic přepadl strach. Okolo projel bílý autobus. Rozezněl se jí mobil. Byla to Vanessa, její nejlepší kamarádka, nebo alespoň většinou její nejlepší kamarádka.

„Čau,“ ozvala se Vanessa. „Jak se máš?“

„Střídavě. Přemýšlím, že si zajdu koupit nový boty.“

„Hlavně ne bílý tenisky.“

Micaela se podívala dolů na svou obuv. Nosila v podstatě výhradně bílé tenisky. Ale jednoho krásného dne se to asi změní.

„To radši umřu.“

„Tak to každopádně.“

„Co děláš ty?“

„Barvila jsem vlasy chlápkovi, co v podstatě žádný vlasy neměl. Jen chlupy v uších. Ale zrovna si říkám, že vypadnu ven a půjdu někoho sbalit. Mám pocit, že jinak vybuchnu.“

„To by byla škoda.“

„Že jo? Jo, a hledá tě Lucas.“

Micaela sebou trhla.

„A proč mi teda nezavolá?“

„Prej ti volal asi stokrát.“

Maximálně třikrát, pomyslela si. Neměla chuť to vzít, ale teď ji štvalo, že jeho záležitosti řeší Vanessa. Nejspíš se jí pořád líbí, tak jako všem těm ostatním blbkám, a je do něj trochu zamilovaná.

„Co chce?“

„Byl moc milej.“

„To určitě.“

„Říká se, že ho prej chceš dostat za mříže.“

„Je to zločinec.“

„Určitě není jedinej.“

Ale je nejhorší, pomyslela si Micaela.

„Což na tom vůbec nic nemění,“ odpověděla.

„Kdo to tam křičí?“

„Maturanti. Zajdeme na pivo?“

„Mám sraz s Malikou. Souvisí to nějak s Jojjem?“

S Jojjem to zčásti souviselo. Ale s Vanessou se o tom bavit nechtěla a pátrala v myšlenkách po čemkoli jiném, co by mohla říct. O kus dál na chodníku si nějaký nahrbený muž zapaloval cigaretu. Ve světle se zdál žlutý a vyzáblý.

„Slyšelas, že chtějí zakázat kouření v hospodách?“

„O čem to mluvíš?“

„V Norsku to myslím platí od včerejška.“

„Je v tom něco náboženskýho?“

„Nebylo by to hezký?“

„Myslíš, že Lucas Jojjeho a jeho mámu zastrašil?“

Myslela si to, ale neměla žádný důkaz, jenom pocit, který za poslední měsíce zesílil.

„Myslím, že mu křivdíš,“ pokračovala Vanessa. „Myslí to s tebou jen dobře.“

Micaela zavřela oči a znovu zapátrala po novém tématu k rozhovoru.

„Chci se přestěhovat zpátky domů,“ řekla.

Vanessa neodpověděla, byla skoro v šoku.

„Co… děláš si srandu? A proč?“

„Prostě to tak chci.“

„Stalo se něco?“

Uvažovala, že trochu nastíní situaci v bytě v Grevgatan, že Vanesse vylíčí, jak se Rekke propadl do svých temnot a není možné z něj dostat jediné kloudné slovo.

„Ani ne,“ řekla.

„Ale neklape to, nebo co?“

Zaslechla ve Vanessině hlasu náznak tónu, který se jí nelíbil. Nebylo to přímo potěšení, ale jakési maskované vítězství ve smyslu „jako bych to neříkala“.

„O nic moc nejde,“ odpověděla defenzivně. „Jen zas potřebuju trochu víc klidu.“

„Chápu, kotě, to úplně chápu. Chceš se sejít? Můžu Maliku zrušit. Popovídáme si.“

Proč se najednou snaží být milá?

„Tak zlý to není.“

„Jasně že ne. Ale upřímně řečeno, asi je lepší, žes na to přišla už teď, dřív než… co já vím, by ti to nějak ublížilo.“

„Proč by mělo?“

„Asi to ani klapat nemohlo. Nepatříš tam, ne doopravdy,“ pokračovala Vanessa a byla to samozřejmě pravda, v mnoha ohledech se od sebe s Rekkem značně lišili.

Přesto ji to naštvalo a zalitovala, že se vůbec o stěhování zmínila. Ještě se nerozhodla, jen to zvažovala.

„Co ty víš o tom, kam já patřím?“ zavrčela.

„Panebože, klid. Já jen… Stýskalo se mi po tobě,“ odpověděla Vanessa. Možná i Micaele se stýskalo po Vanesse a jejich každodenních rozhovorech. Ale zdaleka ne tolik, jako se jí stýskalo po Rekkem, po tom, jak se choval během oněch jarních dnů, kdy pro něho celý svět byl dokonale průhledný.

„Promiň,“ řekla.

„To nic.“

„Když Lucase uvidíš, řekni mu, že mu zavolám.“

„To už chceš zavěsit?“

„Pozdravuj Maliku,“ řekla a opravdu zavěsila, možná trochu zbytečně rychle, ale připadala si najednou osamělá a rozhodla se zajet za svou matkou do Husby, jak řekla Lindroosovi.

Aspoň máma s jejím stěhováním na Östermalm jednoznačně souhlasila, i když samozřejmě zčásti proto, že jí to dodávalo pocit luxusu.

Kaj Lindroos měl stejně v plánu páteční večer strávit s kolegou Larsem Hellnerem. Ale nakonec mu napsal zprávu, aby Hellner přišel dřív, a on se tak rychleji zbavil té latinskoamerické holky. Teď toho litoval. Nemrzelo ho, že odešla. Ať si klidně odjede na předměstí za matkou třeba navždycky.

Rád by však byl se svými myšlenkami sám, i když nepochybně šlo jen o paranoidní nesmysly, protože na tom snímku přece nemůže být Claire. Je to stejně nemožné, jako kdyby se měl jeho mrtvý otec najednou objevit na vepřových hodech na Mallorce. Bože, jak moc by potřeboval panáka.

„Vypadáš nervózně,“ řekl Hellner.

„Jsem jen trochu unavený,“ odpověděl a napadlo ho, jestli nemá tu fotku prostě vytáhnout, Hellnerovi ji ukázat a nechat se od něho jednou provždy uklidnit.

Ale neměl ani trochu chuť do té historky zasvětit někoho dalšího, zvlášť ne Hellnera, který po něm onu záležitost převzal, vlastně ho z ní úplně vyloučil. Nejspíš by fotku měl roztrhat na tisíc kousků, zapomenout na ni a místo toho si poslechnout, jaký pro něho má Hellner nový případ. Jenže se nemohl soustředit. Vzpomínky na něj dotíraly, vybavil si, jak se poprvé o neštěstí u San Sebastianu dozvěděl. Bylo pozdě večer před třinácti a půl roky a on ještě seděl v práci. Zavolal mu španělský policista, představil se jako comisario Antonio Rivera a informoval ho o různých okolnostech, jež jako by spolu nesouvisely. Šlo o cisternu, která se převrhla přes svodidlo nebo rampu vysoko v horách, zřítila se na cestu, po níž právě odcházeli lidé z koncertu nějakého sboru, a vznítila se.

Šestnáct mrtvých, mnozí tak popálení, až byli k nepoznání. Ale o to ve skutečnosti nešlo. Comisario s ním chtěl mluvit o jedné ženě s dvojím občanstvím, anglickým a švédským, která se ve městě o dva dny dřív ubytovala v hotelu Grand. Tato žena nechala na recepci svůj pas, odešla ven na delší procházku a už se nevrátila.

„Jmenuje se Claire Lidmanová,“ řekl comisario Rivera, „a domníváme se, že je jednou z obětí toho neštěstí.“

Lindroos si vybavil svou reakci, když zprávě plně porozuměl. Byl hluboce zklamaný. Ne proto, že Claire Lidmanová možná zahynula – vždyť se s ní v životě nesetkal –, ale proto, že vyšetřování ztratilo svou váhu. Jestli Claire zemřela, tak při nehodě, a nic víc. Nikdo, dokonce ani nejrafinovanější zločinec, nemůže naaranžovat katastrofu takového druhu a zároveň zajistit, že Claire zrovna bude na správném místě.

Bylo tu příliš mnoho náhodných koeficientů a parametrů a on se vydal do Španělska příliš pozdě. První letadlo letělo až druhý den, a když teprve odpoledne s kolegou Roffem Sandellem dorazili do San Sebastianu, Claiřina sestra a matka už byly na místě. Stály před márnicí a kouřily, vypadaly lacině, to si tehdy pomyslel, ani trochu nepřipomínaly známou podobu Claire. Ale věděl, že Claire vystoupala po třídním žebříčku pěkně vysoko, a tak je pozdravil zdvořile a s úctou. Zarazilo ho, jak jsou klidné, nebo snad skoro až spokojené – jako by celou dobu věděly, že to skončí takhle.

Pomyslel si, že na ni určitě žárlily, že jí její úspěchy ani trochu nepřály. Řekl: „Je strašné, že se setkáváme za takových okolností.“ Linda, Claiřina sestra, odpověděla: „Díky. Claire byla z nás ta nejlepší, je to příšerné,“ nebo něco v tom smyslu. Cosi dojemného, čemu se nedalo nic vytknout, ale neznělo to úplně upřímně. Vzpomněl si, že se musel snažit, aby na ni nevrhl nevhodný pohled.

Na Claiřině sestře shledával cosi až vulgárního a upnutá sukně to jen podtrhovala. Byla to vysoká žena s drobnýma očima a objemnými tvary a její pleť vypadala, jako by si zapalovala jednu cigaretu od druhé a vymetala večírky už od třinácti. Vybavil si, jak jí otevřel dveře a těsně za ní vstoupil do márnice. Vrzaly mu boty. Claiřině sestře prosvítala na zádech pod černou halenkou podprsenka a on se přistihl, jak odhaduje velikost jejích košíčků, což v dané chvíli nebyla nejdůstojnější myšlenka. Ale člověk je, jaký je, a smrt prý funguje jako afrodiziakum. Zápach cítil už zdálky. Byl horší, než si dovedl představit: těžký, sladký, dusivý. Neshořela jenom kůže, ale i tuk, svaly, krev a navrch ještě nafta a guma. Bylo to nesnesitelné, musel poodejít, vyzvracel se a na okamžik pocítil odcizení.

To nemůže být Claire, říkal si, to je nemyslitelné. Ale považoval to za přirozený pocit. Nikdo nečeká, že uvidí do takové míry znetvořené tělo, zvlášť ne tělo ženy, jako byla ona, a nemohl pochopit, že matka i sestra jsou tak klidné. On sám byl na zhroucení. Byl to příšerný pohled: před jeho očima leželo jakési rudé, spálené, páchnoucí, znetvořené a místy až zčernalé stvoření. Bylo to nesnesitelné. Jak mohli ostatní jen stát a bezstarostně přihlížet? Nepochopitelné. Později si uvědomil, že matka i sestra už ji viděly. Byly na ten šok připravené a možná své pocity prostě vytěsnily.

Společně s komisařem Riverou obcházeli okolo těla, od spálených nohou nahoru k hlavě, kde nezůstaly žádné vlasy a v podstatě ani obličej. Všechny typické znaky, o nichž věděl, už byly identifikovány – mezera mezi předními zuby a stará zlomenina klíční kosti. „Je to ona,“ řekla matka. „Je to ona,“ a proč by pochyboval, když měla mezeru mezi zuby a tak dále.

Přesto odcházel s pocitem, že něco není, jak má být. Nijak na svůj pocit nezareagoval a vlastně ho nebral vážně. Ale věděl o něm. Snad na tom měl podíl i komisař Rivera.

Byl příliš elegantní a do márnice se nehodil. Anglicky mluvil dokonale. Sloužil v Madridu, pohyboval se jako vojenský velitel a neměl v sobě ani špetku onoho respektu k doktorům a vzdělaným lidem, v jakém Kaj sám vyrostl. Patologovi dával rozkazy jako komukoli jinému, byl extrémně iniciativní, mluvil o tom, že je třeba odebrat všechny relevantní vzorky, a i výsledky pak dorazily překvapivě rychle.

Otisky prstů byly spálené, ale zubní karta identifikaci potvrdila. Pochybnosti neměly prostor, ale jak už bylo řečeno… stejně. Cosi v něm hlodalo, přesně jako u té fotografie z Benátek, kterou měl nyní v psacím stole. Měl chuť se k ní vrátit a zároveň ji zahodit co nejdál. Vzpomínat i zapomenout.

„Vnímal jsi vůbec něco z toho, co jsem říkal?“

Hlas Lindroose vytrhl ze zamyšlení. Hellner ho pozoroval svýma hnědýma, trochu pichlavýma očima, které pořád vypadaly skepticky a nespokojeně.

„Jasně,“ odpověděl. „Jsem jen trochu…“

„Co, Kaji…?“

„Nesoustředěný,“ pokračoval a zase měl nutkání ukázat mu snímek a povědět mu o svých úvahách, ale pak se vynořily další vzpomínky a už to nebylo možné.

„Souvisí to nějak s tou holkou, co tu byla?“ zeptal se Hellner.

„Asi trochu.“

„V jakém smyslu?“

„Jen říkala nějaké nesmysly o Claire Lidmanové,“ odpověděl a vzápětí toho zalitoval.

Hellner na jméno okamžitě zareagoval a začal být nepříjemně ostražitý.

„Co říkala?“

„Známé písničky, vždyť víš – že prý Claire žije a prochází se někde v drahých kabátech.“

„A o co tentokrát šlo?“

„Přesně si to nepamatuju. Bylo to naprosto nepodložené,“ odpověděl, nespokojený s tím, jaký tón zvolil.

Dalo se poznat, že lhostejnost jen hraje, a Hellnerovy oči byly čím dál zvídavější.

„Takže nic konkrétního, co bys mi mohl říct?“

„Ne, vlastně ne.“

„Ta holka mi přišla povědomá. Je to policistka?“

„Jak se to vezme,“ řekl a zadoufal, že nebude muset vyslovit její jméno. Celé jeho tělo se vzpíralo představě, že by se v té záležitosti začal znovu vrtat někdo jiný, a ze všech sil se pokoušel změnit téma, mluvit o něčem bezvýznamném, o čemkoli, na co by přišel, a vůbec netušil, že ho Lars Hellner prohlédl už v prvním okamžiku a že mladá žena, která tady byla, ho zajímá mnohem víc než cokoli jiného, o čem mluví.