Přeložil Martin Urban

DREAMLAND

Copyright © 2022 by Willow Holdings, Inc.

All rights reserved.

Translation © Martin Urban, 2023

ISBN 978-80-249-5277-2

Obsah

Část I

1

2

3

4

5

6

Část II

7

8

9

10

11

12

13

14

Část III

15

16

17

18

19

20

21

22

23

Část IV

24

25

26

27

28

29

30

31

32

Část V

33

34

35

Část VI

36

37

38

39

40

41

42

43

44

Část VII

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

EPILOG

Únor

Poděkování

Pro Abby Koonsovou, Andreu Maiovou

a Emily Sweetovou

Část I

Colby

1

Něco vám o sobě povím: Jmenuju se Colby Mills, je mi pětadvacet a sedím na plážovém lehátku u města St. Pete Beach na Floridě, je nádherná sobota v půli května. V mrazicí tašce vedle mě se na ledu chladí pivo a láhve vody, okolní teplota je téměř ideální a taky stabilně fouká natolik, aby neotravovali komáři. Za mnou stojí hotel Don CeSar, honosné ubytovací zařízení připomínající růžovou verzi Tádž Mahalu, od jehož bazénů ke mně doléhá živá hudba. Chlapík hraje celkem obstojně, jen tu a tam přiškrtí akordy, ale pochybuju, že by to někomu opravdu vadilo. Od chvíle, co jsem se vyložil tady na pláži, jsem k bazénům párkrát mrknul a všiml si, že se většina hostů po celé odpoledne věnuje koktejlům, takže by se spokojili s jakoukoli hudbou.

A mimochodem, nejsem místní. Před příjezdem jsem o tomhle místě v životě neslyšel. Když se mě doma vyptávali, kde vlastně St. Pete Beach je, vysvětloval jsem, že je to přímořské městečko dosažitelné po náspu přes moře z Tampy, že leží poblíž St. Petersburgu a Clearwateru na západním břehu Floridy, ale moc to nepomohlo. Většina lidí u nás si Floridu spojuje pouze se zábavními parky v Orlandu, ženami v bikinách na plážích u Miami a několika málo dalšími místy, která nikoho moc nezajímají. Upřímně řečeno, než jsem sem přijel, představovala pro mě Florida jen stát podivného tvaru zavěšený na východním pobřeží Spojených států.

To nejlepší na St. Pete je nádherná pláž s bílým pískem, hezčí jsem v životě neviděl. Pobřeží lemuje směs luxusních hotelů i levných motelů, ale většina čtvrtí je středostavovských, kde bydlí penzisti a kam jezdí dělníci s rodinami na cenově dostupnou dovolenou. Najdou se tu obvyklá rychlá občerstvení, nákupní střediska, posilovny a obchůdky s plážovými cetkami, ale navzdory těmto zjevným známkám modernosti tu má člověk pocit, jako by se na městečko pozapomnělo.

Přesto uznávám, že se mi tu líbí. Technicky vzato jsem tu pracovně, ale spíš je to dovolená. V plážovém baru U Bobbyho mám mít po tři týdny čtyřikrát týdně vystoupení, což znamená, že mi zbývá fůra času na běhání a vysedávání na sluníčku, jinak nemám na práci vůbec nic. Na takový život si člověk snadno zvykne. Hojní návštěvníci baru jsou přátelští a dost pijí, stejně jako hosti hotelu Don CeSar, ale není nic lepšího než hrát před uznalým obecenstvem. Zejména když jsem nýmand, který nepochází z Floridy a který pravidelně koncertoval naposledy dva měsíce před maturitou. Během posledních sedmi let jsem hrál maximálně pro kamarády nebo známé na večírcích. Dnes už na hudbu nahlížím pouze jako na koníčka, kterého ale zbožňuju. Nic si neužiju víc než strávit den hraním a skládáním písniček, ačkoli mi na to v běžném životě moc času nezbývá.

Každopádně se během prvních deseti dní strávených tady stala divná věc. Moje první dvě vystoupení proběhla podle očekávání před obecenstvem, které jsem považoval za typickou klientelu baru U Bobbyho. Obsazená byla asi polovina míst, většina lidí si užívala západu slunce, koktejlů a konverzace, já dotvářel atmosféru hudbou. Jenže při mém třetím vystoupení byla zaplněná už všechna místa a mezi posluchači jsem rozeznával tváře z prvních dvou. A počtvrté nejen že byly obsazené všechny židle, ale hrstka lidí byla ochotná poslouchat mě i vestoje. Západ slunce už skoro nikdo nesledoval, zatímco po mně hosté začali chtít, ať hraju svoje písničky. Žádosti o plážové klasiky jako Summer of ´69, American Pie a Brown Eyed Girl jsou běžné, ale zájem o mou vlastní tvorbu? Včera večer se obecenstvo dokonce shromáždilo i před barem, přistavily se další židle a reproduktory nastavily tak, aby mě mohli slyšet všichni. Během příprav na vystoupení jsem si říkal, že takový dav bývá v pátek večer asi normálka, ale zprostředkovatel mého koncertování Ray mě ujistil, že tohle tedy rozhodně běžné není. Vlastně přiznal, že tak narváno U Bobbyho ještě nezažil.

Z něčeho takového jsem měl mít hodně dobrý pocit, a já ho opravdu měl, aspoň trochu. Ale zas tak velký význam jsem tomu nepřisuzoval. Protože vystupovat před přiopilými dovolenkáři v plážovém baru, kde se při západu slunce podávají koktejlové speciality, bylo na hony vzdálené koncertům ve vyprodaných stadionech po celé zemi. Přiznávám, že před lety jsem snil o tom, že mě někdo „objeví“ – což je podle mě snem každého, kdo vystupuje veřejně –, jenže takové sny se rozplynuly ve světle nové reality. Nezahořkl jsem kvůli tomu. Mé racionální já ví, že to, co chceme, bývá naprosto odlišné od toho, co dostaneme. Kromě toho se za deset dní budu muset vrátit ke stejnému životu, jaký jsem vedl před odjezdem na Floridu.

Abyste rozuměli. Nežije se mi špatně. Vlastně se mi daří v tom, co dělám, ačkoli je to časově náročné natolik, že si můžu připadat izolovaný. Nikdy jsem necestoval mimo Spojené státy, nikdy jsem neletěl letadlem a o současném politickém dění mám jen mlhavý pojem hlavně proto, že mě komentátoři v televizi k smrti nudí. Kdybyste mi teď vyprávěli, co se děje v Americe nebo jinde ve světě, třeba o nějaké důležité politické události, slibuju, že mě to překvapí. Ačkoli to některé lidi nejspíš pohorší, nechodím ani k volbám, a příjmení našeho guvernéra znám jen proto, že jsem jednou hrál v baru U Coopera v okresu Carteret nedaleko pobřeží Severní Karolíny, kam to mám z domova zhruba hodinu cesty.

Když už jsem u toho…

Žiju ve Washingtonu, maloměstě na břehu řeky Pamlico ve východní části Severní Karolíny, ačkoli spousta lidí mu říká buď Malý Washington, nebo Původní Washington, aby se moje rodiště nezaměňovalo s hlavním městem Spojených států, které se nachází pět hodin jízdy na sever. Jako kdyby si je někdo mohl splést. Washington a Washington, D.C. nemůžou být odlišnější zejména proto, že hlavní město obklopují předměstí a je středem politické moci, zatímco moje obec je titěrná, venkovská a je v ní supermarket pojmenovaný Piggly Wiggly. Nemá ani deset tisíc obyvatel, takže mě coby teenagera často napadalo, jak tam vůbec někdo může žít. Po většinu svého života jsem odtamtud chtěl co nejdříve vypadnout. Dnes jsem ale dospěl k názoru, že jsou horší místa, která by člověk mohl nazvat domovem. Washington je klidné městečko a jeho obyvatelé jsou milí – je to takový druh lidí, kteří ze zápraží mávají na řidiče projíždějících aut. Kolem řeky vede hezké nábřeží s několika slušnými restauracemi a před milovníky umění se město může pochlubit divadlem Turnage, kam chodí domorodci na divadelní hry, v nichž hrají další místní obyvatelé. Sněží tu jednou dvakrát za dva až tři roky a letní teploty jsou mnohem mírnější než v Jižní Karolíně nebo Georgii. Oblíbeným trávením volného času je plachtění na lodi po řece; sám zvládnu vmžiku naložit surfovací prkno na korbu pickupu a stihnout vlnobití u pláže dřív, než stačím dopít velký pohárek kávy, který si beru na cestu. A do Greenvillu, menšího, ale opravdového města s vysokoškolskými sportovními kluby, biografy a velkým výběrem stravovacích kapacit, je to po dálnici pouhých pětadvacet minut pohodové jízdy.

Jinak řečeno se mi u nás líbí. Většinou mě ani nenapadne pochybovat, jestli si nenechávám utéct příležitosti ve větším nebo lepším městě. Z principu beru věci takové, jaké jsou, snažím se moc neočekávat, ale ani nelitovat. Může se zdát, že to ve Washingtonu není nic moc, ale mně to vyhovuje.

Předpokládám, že to může souviset s mou výchovou. Když jsem byl malý, žili jsme s mámou a sestrou v domku nedaleko nábřeží. Otce jsem nepoznal. Sestra Paige je o šest let starší než já, vzpomínky na mámu zůstaly postupem času mlhavé a rozmazané. Z dětství si matně vybavuju, jak jsem jednou dráždil ropuchu v trávě anebo jak si máma v kuchyni zpívala, ale to je tak všechno. Umřela, když mi bylo pět, pak jsme se přestěhovali se sestrou k tetě a strejdovi na farmu na periferii. Teta byla máminou o dost starší sestrou, a ačkoli spolu nikdy moc nevycházely, stále byla jediným žijícím dospělým příbuzným. Teta a strejda se nás ujali, protože to bylo potřeba a také to bylo správné.

Tito dobří lidé vlastní děti neměli, proto netušili, do čeho jdou. Práce na farmě jim zabírala téměř veškerý čas a ani s Paige, ani se mnou to neměli jednoduché, hlavně ze začátku. Byl jsem magnet na průšvihy, rostl jsem jako z vody a snad na každém třetím kroku o něco zakopával. Taky jsem dost brečel, asi nejčastěji kvůli mámě, i když na tohle si nepamatuju. Co se Paige týče, pubertální náladovost ji postihla citelně dříve, než bývá normální. Dokázala typicky vřískat, vzlykat nebo mít záchvaty, taky se na celé dny zamykala ve svém pokoji, kde brečela a odmítala jíst. S tetou byly od samého začátku na nože, ale já se s Paige cítil v bezpečí. Ačkoli se teta a strejda snažili, co mohli, bylo toho na ně moc, takže se mé výchovy krůček po krůčku ujímala sestra. Právě ona mi balila do školy svačinu a doprovázela mě na autobus, o víkendech mi ohřívala Campbellovu polévku nebo makaróny se sýrem od firmy Kraft a seděla u mě, když jsem se díval na kreslené filmy. Jelikož jsme sdíleli společný pokoj, byla to ona, s kým jsem si povídal před usnutím. Někdy, i když ne pokaždé, mi pomáhala s povinnostmi, přestože měla i ty své, ačkoli farmaření a povinnosti jsou v zásadě to samé. Paige byla nepochybně osobou, která měla mou největší důvěru.

Taky měla talent. Hrozně ráda kreslila a dokázala si něco črtat celé hodiny, takže mě ani nepřekvapilo, když se z ní nakonec stala výtvarnice. V současnosti ji živí práce s vitrážovým sklem, vyrábí drahé repliky lamp od Tiffanyho, které jsou žádané mezi špičkovými návrháři interiérů. Na svém
e-shopu má docela slušný odbyt, a já jsem na ni pyšný nejen kvůli tomu, co pro mě znamenala v období dospívání, ale taky že se s ní život několikrát vůbec nemazlil. Přiznávám, že v určitém období jsem žasl, jak vůbec může dál fungovat.

Ohledně tety a strýce si to nevykládejte špatně. Ačkoli na mě dohlížela Paige, to podstatné pro nás zařídili oni. Spali jsme na pořádných postelích a každý rok dostali nové oblečení do školy. V chladničce bylo stále k dispozici mléko a ve skříňce laskominy. Ani jeden neměl násilnou povahu, málokdy zvýšili hlas, a taky mám dojem, že se sklenkou vína jsem je coby teenager vídával pouze na silvestra. Ale zemědělství je dřina a farma v mnoha ohledech připomíná náročné dítě, které neustále něco vyžaduje, takže teta se strejdou neměli čas chodit na naše školní akce, vodit nás na narozeninové oslavy kamarádů ani si s námi o víkendu házet s míčem. Na farmě víkendy neexistují – soboty a neděle jsou stejné jako ostatní dny v týdnu. Jediné, co jsme dělali jako rodina, bývaly společné večeře o šesté, a já si zdánlivě vybavuju každou z nich, protože probíhaly vždycky stejně. Zavolali mě a sestru do kuchyně, kde jsme pomáhali nosit jídlo na stůl. Jakmile jsme se usadili, spíš z pocitu povinnosti než ze zájmu se nás teta zeptala, co bylo ve škole. Zatímco jsme odpovídali, strýc si jako přílohu namazal dva krajíce s máslem, ať už bylo k večeři cokoli, a mlčky přikyvoval, ať už jsme říkali cokoli. Pak už bylo slyšet jen cinkání příborů o talíře. Někdy jsme si s Paige u jídla povídali, ale teta a strýc soustředěně dojídali večeři, jako by to byla další povinnost, kterou je potřeba udělat. Oba byli většinou zamlklí, ale strýc dotáhl mlčenlivost na vyšší úroveň. Mohlo uplynout i několik dnů, aniž bych ho slyšel jedinkrát promluvit.

Zato hrával na kytaru. Nemám tušení, kde se to naučil, ale na nástroj hrál obstojně a taky měl drsný zvučný hlas, který dokázal posluchače zaujmout. Měl rád písničky Johnnyho Cashe a Krise Kristoffersona, countryfolk jim říkával, a jednou dvakrát týdně usedl na zápraží a vyhrával. Když jsem o kytaru projevil zájem – asi v sedmi nebo osmi letech –, podal mi ji a mozolnatýma rukama mi pomáhal nahmatávat akordy. Nebyl jsem zrovna talent od přírody, ale strýc byl překvapivě trpělivý. A tak jsem v raném věku objevil svou vášeň. Zatímco Paige měla malování, já měl hudbu.

Začal jsem cvičit sám. Taky jsem začal zpívat, většinou písničky, které jsem slyšel od strýce, protože jiné jsem neznal. K Vánocům mi teta se strejdou koupili akustickou kytaru, další rok elektrickou, a já cvičil i na tyhle dvě. Naučil jsem se písničky, jež jsem odposlouchal z rádia, aniž bych uměl hrát podle not. Ve dvanácti letech jsem dospěl do stadia, kdy mi stačilo písničku jedinkrát slyšet, a pak jsem ji dokázal téměř dokonale napodobit.

Jak jsem rostl, povinností na farmě přibývalo, takže jsem nemohl cvičit tak často, jak bych chtěl. Už nestačilo každé ráno donést kuřatům vodu a nasypat zrní, musel jsem vyspravovat zavlažovací trubky nebo dlouhé hodiny na slunci vybírat z tabákových listů červy a drtit je mezi prsty, což bylo přesně tak nechutné, jak to zní. Ještě než jsem se dostal do puberty, uměl jsem ovládat všechno, co mělo motor – traktory, bagry, kombajny, secí stroje a tak dále –, a za jejich volanty jsem trávil celé týdny. Taky jsem se naučil opravovat, co se rozbilo, ačkoli jsem tím vším začal opovrhovat. Jelikož mi téměř veškerý volný čas zabraly povinnosti a hra na kytaru, něco muselo jít stranou, proto se mi na střední škole začal zhoršovat prospěch. Bylo mi to jedno. Zajímala mě jen hudební výchova, zejména když naše vyučující sama skládala písně. O mé hraní projevila zájem a s její pomocí jsem ve dvanácti letech napsal svou první písničku. To mě uchvátilo, a tak jsem začal psát dál a po krůčcích se zlepšoval.

Tou dobou Paige spolupracovala s místní výtvarnicí zaměřenou na vitrážové sklo. Sestra u ní při studiu na střední škole vypomáhala v obchodě a už před maturitou vyráběla vlastní lampy inspirované předobrazy od Tiffanyho. Na rozdíl ode mě si Paige udržovala dobrý prospěch, zároveň nijak netoužila jít na vysokou. Místo toho se soustředila na budování vlastního podnikání, pak se seznámila s jedním chlápkem a zamilovala se. Z farmy se odstěhovala do jiného státu, kde se vdala. V následujících letech se téměř neozývala a i po porodu byla vzácnost zahlédnout ji při videohovoru na FaceTime, kde celá znavená držela v náručí brečící dítě. Tehdy poprvé jsem měl pocit, že na mě nikdo nedohlíží.

Když si to všechno sečtete – přepracovaná teta a strýc, sestra stěhující se pryč, můj nezájem o školu a nenávist k domácím povinnostem –, nepřekvapí vás, že jsem začal vzdorovat. Jakmile jsem nastoupil na střední školu, dal jsem se dohromady s podobně smýšlejícími kluky, a ještě jsme se navzájem hecovali. Začalo to drobnostmi: házením kamení do oken opuštěných domů, žertovnými telefonáty cizím lidem o půlnoci, občasnými krádežemi laskomin v obchodě. Za pár měsíců jeden z kamarádů ukradl svému tátovi z domácího baru láhev ginu. Sešli jsme se u řeky a nechali ji kolovat. Vypil jsem toho příliš a do rána zvracel, ale upřímně doznávám, že jsem se nepoučil. Když mi někdo flašku zase nabídl, neodmítal jsem a prožil nespočet víkendů v mlžném oparu. Známky ve škole padaly ke dnu a taky jsem se začal vyhýbat povinnostem. Na to, jaký jsem tehdy byl, hrdý nejsem, zároveň vím, že minulost nelze změnit.

Ale hned po nástupu do druháku nabral život opět jiný směr. Tehdy jsem se od zkrachovalých kamarádů odpoutal a z doslechu jsem se dozvěděl, že jedna místní kapela potřebuje kytaristu. Proč to neprubnout, říkal jsem si. Bylo mi patnáct, a když jsem přišel na konkurz, členové kapely, kterým bylo přes dvacet, potlačovali smích. Nevšímal jsem si toho, připojil svou elektrickou kytaru do komba a vyšvihl sólo z písně Eruption od Eddieho Van Halena. Kdybyste se zeptali kohokoli z branže, řekne vám, že to není snadný part. Abych to zkrátil – s kapelou jsem prvně hrál hned následující víkend, a to jsem si celý repertoár vyslechl na jediné hudební zkoušce. V porovnání s ostatními členy, kteří měli piercing, tetování a buď dlouhé, nebo odbarvené natužené vlasy, jsem vypadal jako zpěvák na kůru, tak mě nechávali stát vzadu poblíž bubnů, a to i při mých sólech.

Jestli mi hudba předtím nezabírala veškerý čas, brzy to tak bylo. Když jsem přestal chodit k holiči a nechal se tajně potetovat, nechala mě skupina vystupovat v popředí. Na farmě jsem přestal pomáhat úplně. Teta se strejdou si s tím nevěděli rady, ale jelikož se rozhodli mě ignorovat, konflikty byly minimální. Dokonce jsme přestali společně jíst. O to víc času jsem věnoval muzice a snil o koncertování před vyprodanými stadiony.

Při zpětném pohledu mi asi mělo být jasné, že tyto plány nevyjdou, protože kapela na to neměla. Všechny naše písničky byly v ukřičeném, post-punkovém stylu a někomu se líbit mohly, ale většina obecenstva v naší části Severní Karolíny podle mě nadšená nebyla. Přesto jsme si dokázali najít malou skupinu příznivců a krátce před mou maturitou jsme hráli dvacet až pětadvacet víkendů ročně v místech i tak vzdálených, jako je Charlotte.

Ale v kapele vznikaly třenice, které se postupem doby zhoršovaly. Frontman trval na tom, že budeme hrát jen jeho písničky. Přestože se to někomu nemusí jevit jako velký problém, zrovna ego zabilo víc kapel než cokoli jiného. Ostatním členům kapely navíc bylo jasné, že většina písní našeho zpěváka byla jen průměrná. Nakonec nám oznámil, že když nedokážeme jeho genialitu ocenit, odjíždí do Los Angeles vydat se na sólovou dráhu. Vzápětí odchod ohlásil i bubeník – který z nás byl ve svých sedmadvaceti letech nejstarší –, což nebylo žádné překvapení, protože jeho holka chtěla, aby se na chvilku usadil. Už když nakládal bicí do auta, zbylá trojice na sebe kývla na znamení, že je konec, a začala balit. Od toho večera jsem nikoho z kapely neviděl.

Zvláštní bylo, že spíš než v depresi jsem si pak připadal ztracený. Vystupovat s kapelou mě bavilo, i když hrála spíš na efekt a nehledala způsoby, jak se vyvíjet. Po jejím rozpadu jsem netušil, jak naložit se životem, tak jsem se jen nechal unášet dál. Odmaturoval jsem – nejspíš proto, že už mě učitelé chtěli mít z krku –, trávil spousty času ve svém pokoji, skládal a nahrával písničky, které jsem zveřejňoval na Spotify, Instagramu a YouTube. Nikdo o ně nejevil zájem. Krůček po krůčku jsem opět začal vypomáhat na farmě, i když bylo zjevné, že nade mnou teta se strejdou dávno zlomili hůl. Důležitější bylo, že jsem svůj život začal bilancovat, zvlášť když jsem na polnostech trávil víc času. A jakkoli jsem byl zaujatý sám sebou, ani mně nemohlo uniknout, že teta a strejda stárnou a že se farma ocitá v problémech. Když jsem tam přijel coby dítě poprvé, pěstovala se kukuřice, bavlna, borůvky, tabák, taky jsme chovali tisíce kuřat na maso. Tohle všechno se v posledních pár letech změnilo. Špatná úroda, špatná obchodní rozhodnutí, špatné ceny a špatné půjčky zapříčinily, že valná část pozemků se prodala nebo propachtovala sousedům. Divil jsem se, jak jsem si mohl těch změn nevšimnout, když teprve probíhaly, ačkoli odpověď jsem znal.

Když strýc jednoho vlahého srpnového rána kráčel k traktoru, postihl ho rozsáhlý infarkt. Jeho levá přední sestupná tepna byla celá ucpaná, a jak nám vysvětlili v nemocnici, o takovém infarktu se říká, že dělá vdovy, protože šance na přežití jsou neuvěřitelně mizivé. Možná to bylo všemi těmi chleby s máslem, které přikusoval k večeři, ale strýc zemřel dřív, než stačila přijet záchranka. Byla to teta, kdo ho objevil, v životě jsem neslyšel nikoho tak kvílet jako toho rána ji.

Paige přijela na pohřeb a chvíli se na farmě zdržela, dítě svěřila manželovi a tchyni. Bál jsem se, že její návrat bude znamenat další hádky, ale sestra podle všeho poznala, že tetu odchod manžela zlomil podobně jako kdysi ji ztráta matky. Do soukromí ostatních člověk nevidí, a jelikož jsem nikdy nebyl svědkem nějaké romantiky mezi tetou a strejdou, vyrůstal jsem v domnění, že jsou spíš obchodními partnery než zamilovaným párem. Očividně jsem se mýlil. Po strýcově smrti se teta přímo scvrkávala před očima. Sotva něco snědla a nosila u sebe kapesník, aby sušila neustálý příval slz. Paige celé hodiny naslouchala jejímu vyprávění, starala se o dům a dohlížela na zaměstnance farmy, aby dodrželi termíny. Jenže donekonečna tam zůstat nemohla, a když odjela, uvědomil jsem si, že se najednou snažím o všechno starat tak jako ona.

Vedle vedení farmy a dohlížení nad tetou, aby něco jedla, jsem se začal prohrabávat hromadou faktur a účtů na strýcově pracovním stole. Dokonce i základní znalosti matematiky mi napověděly, že v hospodaření panuje chaos. Ačkoli úroda tabáku stále přinášela zisk, produkce kuřat, kukuřice a bavlny byla čím dál ztrátovější. Aby strýc předešel hrozícímu bankrotu, připravoval propachtování další půdy sousedům. To by sice současnou hrozbu zažehnalo, ale já věděl, že by to farmu uvrhlo do ještě větších a dlouhodobějších problémů. Mou první reakcí bylo naléhat na tetu, ať rovnou prodá i zbytek farmy, koupí si domek a odejde na odpočinek, jenže tenhle nápad okamžitě zavrhla. Zhruba tou dobou jsem objevil výstřižky z různých časopisů a tištěných oběžníků nashromážděných strýcem, kde se probíraly možnosti oživit trh zdravějšími a exotičtějšími potravinami, byly tam i strýcovy odhady příjmů. Možná se o tom nerozšiřoval a nebyl ani příliš zdatný obchodník, ale očividně případné změny v podnikání zvažoval. Probral jsem to tedy s tetou a ta nakonec souhlasila s uskutečněním manželových plánů.

Neměli jsme peníze na to udělat změny rovnou, ale po sedmi letech bezesných nocí, nesmírného úsilí, rizik i výzev a s finanční výpomocí od Paige a trochou štěstí jsme nakonec přešli od chovu kuřat na maso k produkci bio vajec z mimoklecových chovů. Z toho plyne mnohem vyšší zisk a nyní je nabízíme obchodům s potravinami po celé Severní i Jižní Karolíně. Zatímco stále pěstujeme tabák, na zbytku zemědělské půdy pěstujeme původní odrůdy rajčat, které jsou oblíbené v lepších restauracích a dražších prodejnách potravin, na čemž se též dalo docela dobře vydělat. Před čtyřmi lety se farma po dlouhé době dostala do černých čísel, takže jsme začali umořovat dluhy na rozumnou úroveň. Dokonce jsme si vyžádali zpět pár pozemků propachtovaných sousedům, takže farma se vlastně rozrůstá a loni vydělala víc než kdy předtím.

Jak jsem řekl, v tom, co dělám, se mi daří.

A čím se tedy živím? Jsem farmář.

2

No jo, já vím. Dokonce i mně samému připadá moje kariéra nepravděpodobná, zejména když jsem celé roky nenáviděl vše, co s farmou souviselo. Postupem času jsem se ale smířil s tím, že cestu životem si nemůžeme vždycky vybírat a že ona si někdy vybere nás.

Jsem taky rád, že jsem mohl tetě pomoct. Paige je na mě pyšná, což vím, protože se poslední dobou vídáme často. Její manželství dopadlo hrozně – vlastně to horší ani být nemohlo –, a tak se před šesti lety vrátila na farmu. Nějakou dobu jsme všichni žili v domě jako za starých časů, ale zakrátko jsme se sestrou dospěli k poznání, že dělit se o pokoj coby dospělí nechceme ani jeden. Nakonec jsem tetě postavil menší, lépe udržitelný domek přes ulici na samém rohu pozemku. Se sestrou tedy bydlíme v jednom domě, což někomu může připadat divné, ale já si to užívám, protože je mi nadále nejlepší kamarádkou na světě. Ona si ve stodole vyrábí vitrážové sklo, já farmařím, několikrát za týden se společně najíme. Stala se z ní docela dobrá kuchařka, a když si ke stolu přisuneme židle, někdy si vzpomenu na všechny ty společné večeře z dětství.

Jinými slovy vedu poslední dobou dobrý život, ale je tu jedna věc. Když lidem říkám, že jsem farmář, většinou nakloní hlavu ke straně a koukají na mě divně. Ve většině případů nevědí, co na to říct. Když to ale podám tak, že moje rodina vlastní farmu, rozzáří se, usmějí a začnou se vyptávat na podrobnosti. Nejsem si jistý, v čem je ten rozdíl, ale od mého příjezdu na Floridu se to stalo už několikrát. Po vystoupení za mnou někdy zajdou baroví hosté a dají se se mnou do řeči, ale když zjistí, že v hudebním světě nic neznamenám, téma se přesune na způsob mé obživy. Podle toho, jestli chci, nebo nechci pokračovat v konverzaci, odpovídám, že jsem buď farmář, anebo majitel farmy.

Navzdory úspěchům v posledních pár letech dokáže být práce na farmě stresující a únavná. Rozhodování na denní bázi často mívají dlouhodobější důsledky a jedna volba závisí od druhé. Mám dát traktor do servisu, abych měl čas soustředit se na zákazníky, nebo ho mám opravit sám, abych ušetřil tisíc dolarů? Mám rozšířit počet odrůd rajčat, nebo se soustředit jen na několik a radši hledat další odběratele? Také matka příroda bývá vrtošivá, takže jakkoli se vaše rozhodnutí mohou v dané době jevit jako správná, nakonec nedopadnou dobře. Budou teplomety v hale dostatečně hřát, aby bylo slepicím teplo, i kdyby výjimečně nasněžilo? Vyhne se nám hurikán, nebo vítr a déšť poničí úrodu? Každý den se starám o pěstování kvalitní úrody a chov slepic a každý den se objeví nějaká překážka. Zatímco něco zrovna roste, něco jiného tleje, a pokus o nalezení dokonalé rovnováhy se někdy může zdát jako nesplnitelný úkol. Mohl bych pracovat čtyřiadvacet hodin denně, a stejně bych si nemohl říct: A je to. Veškerou práci mám hotovou.

O všem tomhle se zmiňuju, abych vysvětlil, proč je třítýdenní únik na Floridu mým prvním pořádným odpočinkem za posledních sedm let. Paige, teta i správce na mém odjezdu trvali. Předtím jsem si nikdy nevzal volno delší než týden a dokázal bych spočítat na prstech jedné ruky víkendy, kdy jsem se přinutil ode všeho oprostit. Myšlenky na farmu se mi pravidelně vracejí a první týden na Floridě jsem musel desetkrát volat tetě s dotazem, jak se doma věci mají. Nakonec mi ty telefonáty zatrhla. Prý všechno se správcem zvládnou, takže v posledních třech dnech jsem nezavolal ani jednou, ačkoli jsem se musel hodně přemáhat. Nevolal jsem ani Paige. Před mým odjezdem zrovna dostala celkem významnou zakázku, takže jsem věděl, že se bude nacházet v horečném pracovním módu. I díky mé dovolené to znamená, že jsem se ocitl se svými myšlenkami poprvé sám, a už teď mi to připadá jako celá věčnost.

Jsem si docela jistý, že mé přítelkyni Michelle by tato moje uvolněná, zdravá a nepracující verze imponovala. Vlastně spíš bývalé přítelkyni. Vždycky si stěžovala, že farmu upřednostňuju před vlastním životem. Znám se s ní už od střední, ačkoli tenkrát to bylo jen letmo, protože chodila s jedním z hráčů amerického fotbalu a byla o dva roky starší než já, ale vždycky se ke mně chovala přátelsky, když jsme se míjeli na chodbách, navíc to byla nejhezčí holka ve škole. Pak se mi na pár let vytratila ze života, než jsme na sebe opět narazili na večírku krátce poté, co dostudovala vysokou. Nastoupila jako zdravotní sestra v nemocnici Vidant a nastěhovala se zpátky k rodičům, aby si našetřila na zálohu na byt v Greenvillu. Po našem prvním rozhovoru následovalo první rande a potom druhé, celé dva roky našeho vztahu jsem se považoval za šťastlivce. Byla chytrá, zodpovědná a měla smysl pro humor, jenže brala noční směny a já neustále pracoval, takže jsme měli jeden na druhého hrozně málo času. Rád bych věřil, že jsme to takhle mohli vydržet i nadále, jenže jsem si nakonec uvědomil, že se mi Michelle sice líbí, ale nemiluju ji. Jsem si celkem jistý, že ona to vůči mně cítila podobně, a když si nakonec vysněný byt koupila, už nebylo možné se vídat. Žádný ošklivý rozchod, hněv, hádky, nadávky… Nic takového se nekonalo. Pouze jsme si posílali zprávy a telefonovali stále míň, až to došlo do stadia, kdy jsme se několik týdnů jeden druhému neozvali. Ačkoli jsme vztah neukončili formálně, oba jsme věděli, že je konec. Po pár měsících si našla jinou známost a zhruba před rokem jsem na jejím instagramovém profilu objevil oznámení o zasnoubení. Abych si to usnadnil, přestal jsem ji na sociálních sítích sledovat a vymazal její jméno z kontaktů v mobilu, od té doby o ní nevím nic.

Ale tady na jihu na ni myslím častěji než obvykle, možná proto, že se to tu dvojicemi jen hemží. Chodí na má vystoupení, po plážích se procházejí ruku v ruce, sedávají naproti sobě v restauracích u večeře a hledí si navzájem do očí. Samozřejmě že tu jsou i rodiny, ale ne v takových počtech, jaké jsem si představoval. Nevím, kdy mají děti na Floridě prázdniny, ale předpokládám, že teď stále sedí ve škole.

Každopádně jsem si včera povšiml skupinky mladých žen, do vystoupení mi zbývalo pár hodin. Bylo zkraje odpoledne a já se po obědě procházel po pláži. Bylo horko a pálilo slunce, vzduch byl kvůli vysoké vlhkosti lepkavý, tak jsem si svlékl košili a otíral si s ní obličej. Když jsem se blížil k hotelu Don CeSar, těsně za příbojovými vlnami se z moře vynořil šedý předmět a hned zase zmizel, za ním druhý. Chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomil, že podél pobřeží plave skupinka delfínů. Zastavil jsem se a pozoroval je, protože v přírodě jsem je dosud neviděl. Jak jsem sledoval jejich počínání, slyšel jsem blížit se mladé dívky, které se zastavily pár metrů ode mě.

Ty čtyři o něčem hlasitě klábosily a mě zarazilo, jak moc jsou všechny atraktivní. V pestrobarevných plavkách vypadaly jako nachystané k focení, a když se smály a blýskaly dokonalými zuby, napadlo mě, že v pubertě asi trávily fůru času na ortodoncii. Odhadoval jsem, že jsou o pár let mladší než já, možná vysokoškolačky na prázdninách.

Když jsem obrátil pozornost opět k delfínům, jedna z žen zalapala po dechu a ukázala do dáli; koutkem oka jsem zahlédl, že i ostatní upírají zrak stejným směrem. Ačkoli jsem je nechtěl potají poslouchat, příliš tiše si nepočínaly.

„Není to žralok?“ zeptala se jedna.

„To bude nejspíš delfín,“ odpověděla druhá.

„Ale vidím ploutev.“

„I delfíni mají hřbetní ploutve…“

V duchu jsem se usmíval a říkal si, že jsem zase o tolik nepřišel, když jsem nešel na vysokou. Jak se dalo předpokládat, začaly pózovat při selfíčkách a snažily se zachytit delfíny na pozadí. Po chvíli se začaly při focení pitomě šklebit, jak bývá na sociálních sítích obvyklé: našpulená pusinka, skupinový snímek v duchu máme se tak báječně, vážný výraz à la tvářím se jak supermodelka (kterému Michelle říkávala mrtvá ryba). Při té vzpomínce jsem si pod vousy pohrdlivě odfrkl.

Jedna z dívek mě musela slyšet, protože se najednou podívaly mým směrem. Schválně jsem se vyhýbal očnímu kontaktu a soustředil se na delfíny plující kolem. Když se nakonec vydali do větší hloubky, dospěl jsem k názoru, že je čas se vrátit. Obešel jsem ty ženy – z nichž tři se stále fotily a prohlížely si selfíčka –, ale ta, co na mě předtím zběžně pohlédla, se mi zadívala do očí.

„Pěkný kérky,“ prohodila, když jsem ji míjel, a musím uznat, že její komentář mě zastihl nepřipraveného. Ne že by flirtovala, ale zdála se být lehce pobavená. Okamžik jsem zvažoval, že se zastavím a představím se, ale opravdu jen vteřinku. Stačilo se pořádně podívat, abych zjistil, že na tuhle dívku nemám, tak jsem se jen krátce usmál a šel dál.

Když nad mou vlažnou reakcí povytáhla obočí, připadlo mi, že přesně ví, co se mi honí hlavou. Zaměřila se opět na kamarádky, zatímco já kráčel dál a potlačoval nutkání otočit se. Čím víc jsem se snažil tam nedívat, tím to bylo těžší, až jsem si nakonec dopřál ještě jedno kouknutí.

Dívka očividně přesně na tohle čekala. Měla stále ten stejný pobavený výraz, a když na mě vrhla chápavý úsměv, otočil jsem se a šel dál s pocitem, že mi rudne krk, přitom sluníčko za to nemohlo.

3

Jak si tady tak vysedávám na plážovém lehátku, přiznávám, že jsem v myšlenkách zabloudil k setkání s tou dívkou. Ne že bych ji nebo její kamarádky vyhlížel, nicméně bych nebyl proti ji spatřit, proto jsem si dotáhl lehátko a chladicí box až dolů na pláž. Zatím mě štěstí nepotkalo, ale aspoň jsem si říkal, že i tak je dnešní den prima, ať už se má dál odehrát cokoli. Dopoledne jsem se byl proběhnout po pláži, pak jsem k obědu spořádal něco rybích tacos v podniku nazvaném Opečená opice. A jelikož jsem pak neměl nic urgentního na práci, skončil jsem tady. Asi jsem mohl dělat něco užitečnějšího než doslova škemrat o rakovinu kůže. Ray se předtím zmínil o možnosti skvěle si zajezdit na kajaku v parku Fort De Soto a Paige mi ještě před odjezdem připomínala, ať zajdu do místního muzea Salvadora Dalího. Asi si to našla na Tripadvisoru nebo něčem podobném, tak jsem slíbil, že to zahrnu do svého itineráře, přestože pocucávat studené pivo a co nejusilovněji se tvářit, že já pracovat už nemusím, mi přišlo mnohem lákavější.

Když slunce na obloze začalo konečně klesat, nadzvedl jsem víko chladicího boxu a vytáhl druhé – a nejspíš poslední – pivo pro tento den. Předpokládal jsem, že budu ještě chvíli popíjet, možná si užiju západ slunce a pak se přesunu do plážového občerstvení U Billa, fajn podniku cestou dál po pláži, kde podávali nejlepší cheeseburgery v okolí. Ohledně dalšího programu jsem si jistý nebyl. Asi jsem mohl obrazit pár barů v centru St. Petersburgu, ale jelikož byla sobota večer, nejspíš bude všude narváno, a na to jsem náladu neměl. Co tedy zbývalo? Pracovat na nové písničce? Dívat se na Netflix, jako jsme to dělávali občas s Paige? Začíst se do některé z knih, které jsem si přivezl, ale ještě ani jednu neotevřel? Usmyslel jsem si, že se rozhodnu podle aktuální nálady.

Odšrouboval jsem uzávěr láhve a s překvapením zjistil, že na pláži je stále hlava na hlavě, jako když jsem sem přišel. Hosté hotelu Don CeSar odpočívali na lehátkách stíněných slunečníky, desítky návštěvníků polehávaly na pestrobarevných ručnících po celé délce pláže. Tam, kam sahala voda, si pár dětí stavělo hrad z písku a nějaká žena venčila psa, jemuž visel jazyk skoro k tlapkám. Od bazénů za mnou byla stále slyšet hudba, při níž jsem sebou občas cuknul, když zazněl falešný tón.

Přicházet jsem ji neviděl ani neslyšel. Vím jen to, že nade mnou najednou někdo stál a stínil mi obličej. Zamžoural jsem a poznal dívku z předchozího dne; usmívala se na mě, dlouhé tmavé vlasy ohraničovaly mé zorné pole.

„Ahoj,“ pozdravila bez rozpaků. „Neviděla jsem tě náhodou včera večer hrát U Bobbyho?“

4

Asi bych k tomu měl ještě něco dodat. Už jsem se sice zmínil, že jsem v setkání s tmavovlasou kráskou na pláži doufal, konkrétní plán jsem ale neměl. Při seznamování se ženami nebývám nervózní, ale vyšel jsem ze cviku. Doma kromě občasného hraní pro kamarády vyrážím do ulic málokdy. Většinou se vymlouvám na únavu, ale pravda je taková, že když žijete celý život na stejném maloměstě, o pátečních a sobotních večerech si připadáte jako ve filmu Na Hromnice o den více, ať už děláte cokoli. Chodíte do úplně stejných podniků, kde se setkáváte s úplně stejnými lidmi a děláte úplně stejné věci. Jak dlouho asi člověk může zažívat nekonečná déjà vu, aniž by se zeptal sám sebe: „Co tu vlastně dělám?“

Jde o to, že moje schopnost konverzovat s překrásnými cizími ženami se poněkud otupila, tak jsem na dívku jen mlčky civěl.

„Haló? Je někdo doma?“ vyptávala se do ticha. „Anebo už jsi všechno pivo vypil, takže bych se radši měla vzdálit?“

O laškovném tónu v jejím hlase nebylo pochyb, ale sotva jsem ho vnímal při pohledu na zkrácené bílé tričko a seprané džínové kraťasy, z nichž vyčuhovaly dráždivé fialové bikiny. Zdálo se mi, že je zčásti asijského původu, husté vlnité vlasy měla rozfoukané, jako by strávila celý den venku stejně jako já. Nepatrně jsem pozvedl láhev piva.

„Dneska mám teprve druhý,“ našel jsem konečně ztracený hlas, „a je jen na tobě, jestli odejdeš. Jo, a včera U Bobbyho jsi mě mohla slyšet hrát, tedy podle toho, v jakou dobu jsi tam byla.“

„A ten pokérovaný chlápek, co byl včera na pláži, to jsi taky ty, že jo? Co poslouchal, o čem se s kámoškama bavíme?“

„Neposlouchal jsem,“ protestoval jsem. „Mluvily dost nahlas.“

„Taky jsi na mě čučel.“

„Pozoroval jsem delfíny.“

„A neohlídnul ses přes rameno, když jsi odcházel?“

„Protahoval jsem si krk.“

Zasmála se. „A co tady za hotelem vlastně děláš? Zase chceš mě a kámošky potají poslouchat??“

„Přišel jsem si užít západ slunce.“

„Už jsi tu celý hodiny a slunce zapadne až za dlouho.“

„Jak můžeš vědět, jak dlouho tu jsem?“

„Protože jsem tě viděla sem jít. Byly jsme u bazénu.“

„Tys mě viděla?“

„Ono se moc nedalo tě přehlídnout, když sis sem táhl támhle odshora tolik věcí. Vždyť ses mohl uvelebit kdekoli. Tedy pokud sis chtěl jenom užít západ slunce.“ V hnědých očích jí nezbedně jiskřilo.

„Nedáš si pivo?“ kontroval jsem. „Když už jsi sem přišla si se mnou popovídat?“

„Ani ne, dík.“

Zaváhal jsem. „Ale na to, aby ses mohla napít, už jsi stará dost, ne? Nechci vypadat jako pětadvacetiletej úchyl, co nabízí alkohol nezletilým.“

„Jo. Vlastně mi právě bylo jednadvacet. Už mám i po vysoký.“

„Kde máš kamarádky?“

„Pořád u bazénu.“ Pokrčila rameny. „Když jsem odcházela, dávaly si margaritu.“

„To zní jako příjemně strávený odpoledne.“

Ukázala k lehátku. „Můžu si půjčit osušku?“

„Moji?“

„Prosím.“

Mohl jsem se vyptávat na důvod, ale místo toho jsem vstal, stáhl osušku z lehátka a podal ji dívce.

„Děkuju.“ Protřepala ji, roztáhla ji na písek vedle lehátka a pak se na ni posadila. Položil jsem se na lehátko a díval se, jak se zapřela o lokty a natáhla dlouhé opálené nohy před sebe. Několik vteřin ani jeden z nás nic neříkal. „Mimochodem, jsem Morgan Leeová,“ prohodila nakonec.

„Colby Mills,“ opáčil jsem.

„Já vím. Viděla jsem tě vystupovat.“

No jasně. „A odkud jsi?“

„Z Chicaga. Lincoln Park.“

„To mi nic neříká. Nikdy jsem v Chicagu nebyl.“

„Lincoln Park je obytná čtvrť u jezera.“

„U jakýho jezera?“

„Michiganskýho?“ pozvedla nevěřícně obočí. „Jedno z Velkých jezer?“

„Fakt je veliký? Nebo jen přiměřený anebo průměrný?“

Mému chabému vtipu se zasmála hlubokým hrdelním smíchem, který byl u tak drobné postavy překvapivý. „Je úžasný a… obrovský. Nakonec je to tam podobný jako tady.“

„Jsou tam pláže?“

„Vlastně ano. Není tam tenhle dokonale bílej písek a palmy, ale v létě tam bývá hlava na hlavě. A někdy se dělaj hodně velký vlny.“

„A tam jsi i studovala?“

„Ne. Chodila jsem na univerzitu v Indianě.“

„Teď mě nech hádat. Pobyt tady je dárek k absolutoriu od rodičů, aby sis ještě užila, než se vydáš do světa?“

„Výborně,“ řekla s povytaženým obočím. „Na tohle jsi musel přijít mezi včerejškem a touhle chvílí, což znamená, že jsi na mě myslel.“

Neodpověděl jsem, nebylo to třeba. Načapala mě, říkal jsem si v duchu.

„Ale jo, máš pravdu,“ pokračovala. „Asi měli výčitky svědomí kvůli všem těm nesnázím spojeným s covidem, protože to stála škola fakt za houby. Jelikož jsou nadšení, že jsem dostudovala, tak pro mě a kámošky objednali tenhle pobyt.“

„Překvapuje mě, že jste nechtěly vyrazit do Miami. St. Pete Beach je trochu z ruky.“

„Mám to tu hrozně ráda,“ řekla a pokrčila rameny. „Když jsem vyrůstala, jezdili jsme sem s rodinou každej rok, vždycky do tohohle hotelu.“ S nepokrytou zvědavostí se na mě upřeně zahleděla. „A co ty? Jak dlouho tu žiješ?“

„Nežiju tady. Jsem ze Severní Karolíny. Přijel jsem jen na pár týdnů hrát U Bobbyho.“

„A tím se živíš? Cestuješ do míst, kde vystupuješ?“

„Ne. K něčemu takovýmu jsem se uvolil úplně poprvý.“

„A jak ses k hraní zrovna tady dostal?“

„Vystupoval jsem na jednom večírku u nás a nějakou podivnou souhrou náhod tam byl na návštěvě u kamaráda taky manažer baru U Bobbyho a slyšel mě hrát. Pak se zeptal, jestli bych nechtěl přijet a párkrát tady vystoupit. Sice si musím platit cestovní výdaje a ubytování, ale zase to byla šance podívat se na Floridu, navíc harmonogram koncertů není nijak náročnej.“ Pokrčil jsem rameny. „Myslím, že ho překvapilo, když jsem souhlasil.“

„Proč?“

„Po odečtení nákladů budu nejspíš v minusu, ale aspoň jsem měl důvod vypadnout z domova.“

„Obecenstvu se podle všeho líbíš.“

„Podle mě by se spokojilo s kýmkoli,“ namítl jsem.

„Podle mě se podceňuješ. Spousta ženskejch v publiku tě hltala očima.“

„Hltala?“

„Víš, jak to myslím. Když si s tebou přišla jedna po vystoupení povídat, myslela jsem, že tě tam začne osahávat.“

„To pochybuju.“ Naprosto upřímně přiznávám, že si konverzování po vystoupení sotva vybavuju.

„A kde ses naučil zpívat? Chodil jsi na hodiny zpěvu, hrál v kapele nebo…?“

„Byl jsem v jedný kapele, když jsem chodil na střední.“ Krátce jsem jí vylíčil svou neslavnou, časově omezenou stáž u post-punkové skupiny.

„A prorazil frontman?“ vyzvídala se smíchem. „V tom Los Angeles?“

„Jestli jo, tak o tom nevím.“

„Hrál jsi někdy předtím v podniku, jako je bar U Bobbyho?“

„Nikdy. Když si představím ty všechny bary a kluby, kam se volaj policajti kvůli rvačkám…“

„Měl jsi nějaký fanynky? Jako máš teď?“

Znovu si mě dobírala, ale musel jsem uznat, že se mi to vlastně líbilo. „Bylo tam pár holek, o nichž by se dalo říct, že chodily na vystoupení pravidelně, ale o mou osobu zájem nejevily.“

„Chudáčku.“

„Ani jedna nebyla můj typ.“ Zamračil jsem se. „A jak si tak vzpomínám, ani spoluhráčů.“

Když se usmála, udělaly se jí ve tvářích dolíčky, kterých jsem si předtím nevšiml. „Takže… když nemáš kapelu a nevystupuješ moc často, čím se doopravdy živíš?“

„Moje rodina vlastní farmu,“ odpověděl jsem samozřejmě.

Přejela mě pohledem. „Na farmáře nevypadáš.“

„Protože na sobě nemám modráky a slamák.“

Když opět zazněl ten hluboký hrdelní smích, uvědomil jsem si, jak moc se mi líbí. „Co na farmě pěstujete?“ Když jsem jí vyjmenovával sezonní plodiny a seznam odběratelů, přitáhla si nohy k tělu a obemkla je pažemi, čímž mi dala na odiv dokonale nalakované nehty na nohou. „Kupuju jen bio vajíčka z mimoklecových chovů,“ přikyvovala hlavou. „Je mi líto slepic, který musí strávit celej život v titěrný kleci. Ale tabák je rakovinotvornej.“

„Rakovinotvorný jsou cigarety. Já pěstuju jen zelený rostliny, jejichž listy omladím, zpracuju a prodám.“

„To je farmářská hantýrka?“

„Omlazením myslím to, že listy otrhám, zpracování znamená, že je nechám uschnout.“

„Tak proč jsi to takhle neřekl hned?“

„Protože chci působit jako profesionál.“

Zamrkala dlouhými tmavými řasami a shovívavě se na mě usmála. „No dobrá, ty profíku… A co znamená původní odrůda rajčat? Teda vím, že mívají divnej tvar a barvu, ale čím se liší od běžných rajských?“

„Většina druhů nabízených v obchodech, jsou hybridy, což znamená, že mají upravenou DNA, obvykle proto, aby se při převozu nezkazily. Jejich nevýhodou je nevýrazná chuť. Původní odrůdy rajčat nejsou hybridy, takže každej druh má svou unikátní chuť.“

Bylo by toho mnohem víc – jestli se má uplatnit samoopylování, zda koupit semena od prodejce, anebo si je vypěstovat sám, jak chuť ovlivní půda nebo klima –, ale o takové podrobnosti se zajímají jen pěstitelé.

„To je super. Před tebou jsem se s žádným farmářem asi nesetkala.“

„Říká se, že někdy se i podobáme lidem.“

„Ha ha.“

Usmál jsem se a pocítil vzrušení, které nemělo s pivem nic společného. „A co ty? Jak dlouho tu zůstaneš?“

„Od zítřka za týden odjíždíme. Jsme tu teprve od včerejška. Vlastně jsme přijely chvíli předtím, než jsi nás viděl na pláži.“

„Nezvažovaly jste pronajmout si tady dům?“

„Pochybuju, že rodiče něco takovýho vůbec napadlo. Kromě toho mám na hotel spousty nostalgických vzpomínek.“ Zatvářila se kysele. „Navíc žádná z nás si nelibuje ve vaření.“

„Hádám, že na škole jsi chodila do menzy.“

„Jo, ale tohle přece měla být dovolená.“

Usmál jsem se. „Nevzpomínám si, že bych tebe nebo kamarádky včera viděl na svým vystoupení.“

„Dorazily jsme až někdy čtvrt hodiny před koncem. Bylo dost narváno, tak jsme zůstaly venku.“

„No jo, pátek večer. Lidi si asi chtějí užít víkend.“ Jelikož mi pivo zteplalo, vylil jsem ho do písku. „Nechceš láhev vody?“

„Ráda. Dík.“

Otočil jsem se na lehátku a nahlédl do chladicího boxu. Led se rozpustil, ale láhve byly pořád studené. Jednu jsem jí podal, druhou jsem vytáhl pro sebe.

Sedla si rovně a mávla láhví k příboji. „Hele, myslím, že se vrátili delfíni!“ zvolala, zastínila si oči a brázdila pohledem mořskou hladinu. „Určitě připlouvají pravidelně.“

„Asi jo. Nebo je to prostě jiná skupinka. Oceán je docela velkej.“

„Tohle je technicky vzato záliv, ne oceán.“

„Jakej je v tom rozdíl?“

„Upřímně řečeno nemám tušení,“ přiznala, a tentokrát byla se smíchem řada na mně. Jak se mezi námi rozhostilo příjemné ticho, pozorovali jsme delfíny ve vlnách příboje. Stále jsem si nebyl jistý, proč dívka oslovila zrovna mě, jelikož byla dost hezká na to, aby si mohla vybírat. Mezi doušky vody jsem si pokradmu prohlížel její profil s jemným pršákem a plnými rty jemnými jako perokresba.

Tou dobou začala obloha lehce blednout. Davy konečně začaly balit, vytřepávat osušky, sbírat plastové hračky, skládat lehátka a cpát věci do plážových tašek. Včera jsem viděl Morgan s kamarádkami poprvé, a nyní jsem žasl, že už následující den sedím vedle ní. Takové věci se mi obvykle nedějí, ale možná že byla Morgan zvyklá získat si cizího člověka během vteřiny. Sebevědomí jí rozhodně nechybělo.

Delfíni se pomalu přesouvali podél pláže, na dívčiných rtech jsem koutkem oka spatřil melancholický úsměv. Povzdechla si.

„Asi bych se měla jít ozvat kamarádkám, než se o mě začnou bát.“

Přikývl jsem. „Možná je načase, abych se taky vrátil.“

„A co všechny ty řeči o pozorování západu slunce?“

„Ten stihnu potom.“

Usmála se, stoupla si a oprašovala si z nohou písek. Zvedl jsem osušku, vytřepal ji a přehodil si ji přes rameno.

„Budeš večer hrát?“ zeptala se a dívala se mi do očí.

„Ne, ale zítra od pěti tam budu.“

„Tak si užij volný večer.“ Střelila pohledem k bazénům, potom se mi opět zadívala do očí. Poprvé jsem měl pocit, že je nervózní. „Těšilo mě, Colby.“

„Mě taky.“

O krok poodešla, pak se opět otočila. „Máš na večer nějaký plány?“ Zaváhala. „Myslím pozdějc.“

„Ani ne.“

Obtočila si ruce kolem hrudi. „Chystáme se vyrazit k MacDintonovi. Znáš to tam? V St. Petersburgu? Myslím, že je to irský pub.“

„V životě jsem o tom podniku neslyšel, což ještě nic neznamená.“

„Mohl bys tam vyrazit s námi,“ naléhala. „Když už máš volnej večer.“

„Dobrá. Možná.“ Přikývl jsem a už teď jsem věděl, že tam budu. Jako kdyby to věděla taky, zářivě se na mě usmála a pak se vydala zpátky k hotelu. Když ušla pár kroků, zavolal jsem na ni.

„Hej, Morgan!“

Otočila se, ale kráčela pozpátku pomalu dál. „Ano?“

„Proč ses se mnou přišla seznámit?“

Naklonila hlavu ke straně, obličej se jí rozjasnil pobavením. „Líbí se mi tvůj hlas, a tak jsem tě chtěla poznat osobně.“