PARIS FOR ONE AND OTHER STORIES

Copyright © Jojo’s Mojo Ltd, 2017

All rights reserved

Translation © Lucie Mikolajková, 2023

Cover Design by Lee Motley / MJ

© Getty Images

ISBN 978-80-249-5280-2

Obsah

Paříž pro jednoho

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Mezi tweety

Odpoledníláska

Vrabec hrsti

Punčochy

Líbánky v Paříži

1

2

3

4

5

6

7

Loňský kabát

Třináct dnís Johnem C.

Margot

Paříž pro jednoho

1

Nell si posune cestovní tašku na plastové nádražní sedačce a po devětaosmdesáté se podívá na nástěnné hodiny. Potom jí zrak sklouzne zpátky na automatické dveře vedoucí z bezpečnostní kontroly, jež se právě otevřely. Do odjezdové haly vstoupí další rodinka, která má očividně namířeno do Disneylandu – sportovní kočárek, ječící děti a rodiče, kteří už příliš dlouho nespali.

Už půl hodiny jí buší srdce jako o život a hruď jí svírá nepříjemný pocit.

„Přijde. Určitě ještě přijde. Pořád to může stihnout,“ mumlá si polohlasně.

„Vlak číslo 9051 do Paříže odjíždí z nástupiště číslo dvě za deset minut. Připravte se prosím na nástupišti. Ujistěte se, že máte všechna zavazadla.“

Kousne se do rtu a pošle mu další zprávu – už pátou.

Kde jsi? Vlak za chvíli odjíždí!

Když vycházela z domu, poslala mu dvě zprávy, aby se ujistila, že se mají opravdu sejít na nádraží. Neodpověděl a ona si říkala, že je to určitě tím, že zrovna sedí v metru. Anebo že seděl v metru. Pošle třetí zprávu, pak čtvrtou. A pak jí telefon zavibruje v ruce a jí se málem podlomí kolena úlevou.

Promiň, zlato. Trčím v práci. Nestíhám to.

Jako by se měli jen sejít na skleničku. Nevěřícně zírá na telefon.

Nestíháš tenhle vlak? Mám počkat?

Za pár vteřin dorazí odpověď:

Ne, jeď. Zkusím stihnout pozdější vlak.

Je v takovém šoku, že se ani nedokáže zlobit. Stojí jako socha, kolem ní lidé vstávají a oblékají si kabáty. Pak zuřivě vyťuká odpověď.

Ale kde se sejdeme?

Žádná reakce. Trčím v práci. Dělá v obchodě se surfařským a potápěčským vybavením. A je listopad. Kvůli čemu tam může trčet?

Nejistě se rozhlédne, jako by doufala, že je to jenom nějaký vtip. Že se každou chvíli přiřítí s tím svým širokým úsměvem a řekne jí, že si z ní jenom utahoval (utahuje si z ní až moc rád). A pak ji vezme za ruku a rty studenými od větru jí vlepí pusu na tvář a řekne něco jako: „To bych si přece nenechal ujít, ne? Tvůj první výlet do Paříže!“

Jenomže skleněné dveře se ani nepohnou.

„Madam? Musíte na nástupiště.“ Pracovník Eurostaru sáhne po její jízdence. Ještě na vteřinku zaváhá – nepřijde přece jenom? – a pak už ji unáší dav a malý kufřík na kolečkách drkotá za ní. Zastaví se a vyťuká:

Tak za mnou přijeď do hotelu.

Sjede dolů po eskalátoru, právě když se ohromný vlak s burácením přiřítí do stanice.

* * *

„Jak to myslíš, že nepojedeš? Vždyť už to plánujeme bůhvíjak dlouho!“ Jedná se o každoroční dámskou jízdu do Brightonu. Už šest let tam jezdí rok co rok, první víkend v listopadu – Nell, Magda, Trish a Sue. Buď se naskládají do Sueina starého teréňáku, anebo jedou Magdiným služebním autem. Na dva dny uniknou všednímu životu a celý víkend popíjejí, baví se s chlapíky, kteří sem přijeli na rozlučku se svobodou, a léčí si kocovinu teplou snídaní v omšelém hotýlku Brightsea Lodge, který má otřískanou fasádu a uvnitř je všechno prosycené odérem alkoholu a laciné vody po holení.

Tyhle dámské jízdy jim vydržely i po dvou dětech, jednom rozvodu a pásovém oparu (první večer prostě pařily u Magdy na pokoji). Ani jedna z nich ještě nikdy nevynechala.

„No, Pete mě pozval na víkend do Paříže.“

„Pete tě bere do Paříže?“ Magda na ni zírala, jako by jí Nell právě oznámila, že se začíná učit rusky. „Jako že fakt Pete?“

„Prý nemůže uvěřit, že jsem tam ještě nikdy nebyla.“

„Já byla v Paříži jednou, se školou. Ztratila jsem se v Louvru a v hostelu mi někdo hodil jednu tenisku do záchoda,“ informovala je Trish.

„Líbala jsem se s jedním francouzským klukem, protože vypadal jako ten chlapík, co s ním chodí Halle Berry. A pak se ukázalo, že je ve skutečnosti Němec.“

„Jakože Pete, ten s těma vlasama? Tvůj Pete? Nechci být hnusná. Jenom myslím, že je tak trochu…“

„Lúzr,“ pomohla jí Sue.

„Zoufalec.“

„Debil.“

„Zjevně jsme se v něm mýlily. Ve skutečnosti je to chlap, co bere Nell na romantické víkendy do Paříže. Což je… super. Jasněže jo. Jenom škoda, že je to zrovna stejný víkend jako ten náš.“

„No, když už jsme měli lístky… tak už nešlo…“ zamumlala Nell, neurčitě mávla rukou a doufala, že se nikdo nezeptá, kdo ty lístky ve skutečnosti kupoval. (Byl to jediný víkend před Vánoci, na který se vztahovala sleva.)

Naplánovala ten výlet se stejnou pečlivostí, s jakou si organizovala administrativu v práci. Na internetu si našla, kam všude je dobré zajít, na TripAdvisoru vyhledala nejlepší levné hotely, každý si ještě porovnala s recenzemi na Googlu a výsledky zanesla do tabulky.

Rozhodla se pro hotýlek kousek od rue di Rivoli – „čistý, přátelský, velmi romantický“ – a zarezervovala na dvě noci „luxusní dvoulůžkový pokoj“. Představovala si, jak budou s Petem ležet stulení v hotelové posteli, z okna se dívat na Eiffelovku a v nějaké pouliční kavárně se držet za ruce u kávy a croissantů. Jediným vodítkem jí byly fotografie; netušila, co se tak o romantickém víkendu v Paříži dá dělat, samozřejmě krom toho, co je evidentně nasnadě.

Ve svých šestadvaceti letech ještě Nell Simonsová v životě nejela s přítelem na víkend, tedy pokud se nepočítal ten víkend, kdy se s Andrewem Dinsmorem vypravila lézt po skalách. Museli spát v jeho minicooperu a ona se probudila tak ztuhlá zimou, že nemohla šest hodin pohnout krkem.

Nellina matka Lilian vykládala každému, kdo byl ochotný poslouchat, že Nell „není zrovna dobrodružná povaha“. Taky „nebyla moc na cestování“, nebyla „ten typ, co může oslňovat vzhledem“ a v poslední době, když si matka myslela, že ji Nell neslyší, „už nebyla nejmladší“.

Tak to prostě bylo, když člověk vyrůstal na vesnici – všichni měli pocit, že přesně vědí, co jste zač. Nell byla ta rozumná. Ta tichá. Ta, co si vždycky všechno pečlivě naplánuje a na kterou se dá spolehnout, že vám bude zalévat kytky, pohlídá děti a neuteče vám s manželem.

Ne, mami. Ve skutečnosti, pomyslela si Nell, když si vytiskla jízdenky, podívala se na ně a pak je založila do složky se všemi důležitými informacemi, jsem ta, co jezdí na víkendy do Paříže.

Jak se ten velký den blížil, těšilo ji, když se o tom mohla v hovoru zběžně zmínit. „Musím se podívat, jestli mám ještě platný pas,“ prohodila, když se po nedělním obědě loučila s matkou. Koupila si nové spodní prádlo, oholila si nohy, nalakovala nehty na nohou jasně rudým lakem (obvykle používala bezbarvý). „Nezapomeňte, že v pátek odcházím dřív,“ připomněla v práci. „Však víte. Jedu do Paříže.“

„Jé, ty se máš!“ obdivovala sborem děvčata v zákaznickém oddělení.

„Ty jo, závist,“ řekla Trish, která měla vůči Peteovi o něco menší averzi než všichni ostatní.

Nell nastoupí do vlaku, uloží si kufr do přihrádky a říká si, jestli by jí Trish pořád záviděla, kdyby ji viděla teď: dívka, která jede sama do Paříže, vedle sebe má prázdné sedadlo a netuší, jestli se její přítel vůbec ukáže.

2

Na pařížském nádraží Gare du Nord je nával. Vyjde průchodem z nástupiště a zůstane stát jako přimrazená uprostřed davu lidí, kteří se strkají a tlačí, a do holení ji bouchají cizí kufry. Stranou postávají skupinky nevlídně se tvářících mladíků v teplákových soupravách a ona si najednou vzpomene, že Gare du Nord se považuje za místo s největší koncentrací kapsářů ve Francii. Přitiskne si kabelku k boku a váhavě se vydá nejdřív jedním směrem, pak druhým, na okamžik ztracená mezi prosklenými kiosky a eskalátory, které jakoby nikam nevedly.

Z amplionu cinknou tři tóny a hlasatel cosi francouzsky oznámí, čemuž Nell nerozumí. Všichni ostatní kráčejí svižným tempem, jako když přesně vědí, kam mají namířeno. Venku je tma a ona cítí, jak se jí v hrudi vzdouvá vlna strachu. Jsem v cizím městě a ani neumím francouzsky. A pak spatří zavěšenou ceduli: TAXI.

Ve frontě stojí snad padesát lidí, ale Nell je to jedno. Zašmátrá v kabelce, najde vytištěný papír s rezervací z hotelu, a když na ni konečně přijde řada, ukáže ho taxikáři. „Hôtel Bonne Ville,“ řekne mu. „Ehm… s’il vous plaît.“

Taxikář se na ni podívá, jako když jí nerozumí ani slovo.

„Hôtel Bonne Ville,“ zopakuje a snaží se, aby to znělo francouzsky (nacvičovala si to doma před zrcadlem). Zkusí to znovu: „Bonne Ville!“

Na okamžik se zatváří nechápavě a vytrhne jí papír z ruky. Chviličku se na něj dívá.

„Ah! Hôtel Bonne Ville!“ zvolá a teatrálně protočí panenky. Vrazí jí papír zpátky a zařadí se do husté dopravy.

Nell se opře na sedadle a dlouze vydechne.

… a vítejte v Paříži.

* * *

Cesta se zdržováním v kolonách protáhne na dvacet dlouhých, drahých minut. Dívá se z okna na rušné ulice, na kadeřnictví a nehtové salony a polohlasně si opakuje francouzské názvy ulic. K nebi se zvedají vysoké, elegantní šedivé domy a do zimní noci září okna kaváren. Paříž, pomyslí si a najednou se jí zmocní nečekaný záchvěv vzrušení a ona si říká, že to bude v pohodě. Pete dorazí později. Počká na něj v hotelu a zítra se společně zasmějí tomu, jak se bála cestovat sama. Vždycky o ní říká, že si se vším dělá hroznou hlavu.

Klídek, kočko, řekne. Pete se nestresuje kvůli ničemu. Procestoval jen s batohem celý svět a doteď nosí pas neustále v kapse – „pro všechny případy“. Když na něj jednou v Laosu mířili pistolí, byl úplně v klidu. „K čemu se stresovat? Buď by mě zastřelili, nebo ne. S tím jsem já nemohl nic dělat.“ A pak pokývl hlavou. „Nakonec jsme s těma chlápkama šli na pivo.“

Anebo tenkrát, když se v Keni plavil na maličké přívozní lodi a ona se uprostřed řeky převrhla. „Prostě jsme odřízli pneumatiky, co byly na boku lodi, a drželi se na nich, dokud nám někdo nepřišel na pomoc. To jsem byl taky docela v klidu – dokud mi neřekli, že ve vodě jsou krokodýli.“

Někdy si Nell říkala, proč si Pete, se svou opálenou pletí a nepřebernými životními zkušenostmi (i když nad nimi její kamarádky ohrnovaly nos), vybral zrovna ji. V ničem nevynikala, nevedla okázalý ani dobrodružný život. Vlastně se pomalu ani nepodívala za hranice svého okresu. Jednou jí řekl, že ji má rád, protože do něj pořád nehučí. „Jiné holky věčně něco melou,“ prohlásil a rukou naznačil brebentící pusu. „Kdežto ty… no, s tebou je pohoda.“

Nell občas napadlo, že to zní, jako by byla gauč z Ikey, ale možná bylo lepší se v tom moc nevrtat.

Paříž.

Stáhne okénko a naslouchá ruchu ulic, vdechuje aroma parfému, kávy a kouře a lehký vítr jí povívá ve vlasech. Je to přesně takové, jak si představovala. Vysoké domy s dlouhými okny a maličkými balkonky – žádné bloky kancelářských budov. Snad na každém rohu je kavárna s kulatými stolky a posezením venku. A jak se taxík noří do centra, vypadají ženy čím dál stylověji a lidé se zastavují a zdraví se polibky.

Já jsem vážně tady, pomyslí si. A najednou je ráda, že bude mít pár hodin jen pro sebe, než Pete dorazí. Alespoň pro jednou nechce být ta vykulená naivka.

Bude ze mě Pařížanka, řekne si a zaboří se do opěradla.

* * *

Hotel je v úzké uličce odbočující z hlavní třídy. Nell odpočítá eura podle částky na taxametru a podá je řidiči. Ten si je ale nevezme a začne se chovat, jako by ho smrtelně urazila. Zamává na její zavazadlo v kufru auta, zamračí se a začne horečně gestikulovat.

„Nezlobte se, já vám nerozumím,“ hlesne Nell.

„La valise!“ vykřikne. A pak následuje smršť francouzštiny, ze které nerozumí ani slovo.

„V průvodci stálo, že za tuhle trasu se platí maximálně třicet eur. Našla jsem si to.“

Další křik a mávání rukama. Po chvíli Nell kývne, jako by chápala, co jí chce říct, a pak mu úzkostně podá dalších deset eur. Vezme si peníze, potřese hlavou, hodí kufr na chodník a odjede. Nell se za ním dívá a přemýšlí, jestli se právě nechala vzít na hůl.

Ale hotel vypadá pěkně. A je tady! V Paříži! Rozhodne se, že se nenechá ničím rozhodit. Vejde dovnitř a ocitne se v úzké vstupní hale prosycené vůní včelího vosku a čímsi dalším, co Nell připadá nedefinovatelně francouzské. Stěny jsou obložené dřevem, křesla jsou stará, ale elegantní. Všechny kliky jsou z mosazi. Už teď přemýšlí, co tomu asi řekne Pete. To jde, pronese a pokývá hlavou. To jde, kočko.

„Dobrý den,“ vyhrkne nervózně a pak, protože netuší, jak to říct francouzsky: „Parlez anglais? Mám tu zarezervovaný pokoj.“

Za ní právě dorazila další žena a s nespokojeným funěním se přehrabuje v tašce a hledá potřebný papír.

„Jo, já mám taky zamluvený pokoj.“ Hodí papíry na pult vedle Nelliných. Nell ustoupí trochu stranou a snaží se nepřipadat si utlačovaná.

„Brrr, tahle cesta, to byl děs! Naprostý děs!“ Žena je Američanka. „Doprava v Paříži, to je něco strašlivého.“

Recepční je kolem čtyřiceti a má krátké, dokonale upravené mikádo s ofinkou. Zvedne hlavu, podívá se na obě ženy a svraští čelo. „Obě máte rezervaci?“

Předkloní se a zahloubá se do papírů. Potom je přistrčí zpátky jejich majitelkám. „Jenomže my už máme jen jeden volný pokoj. Jsme plně obsazení.“

„To není možné! Vždyť jste tu rezervaci potvrdili!“ Američanka posune papír znovu před ni. „Zamlouvala jsem to minulý týden!“

„Já taky,“ připojí se Nell. „A já jsem tu rezervaci dělala před čtrnácti dny. Podívejte, je to tady uvedené.“

Obě ženy se po sobě podívají a najednou si uvědomí, že jsou soupeřky.

„Omlouvám se. Nevím, jak je to možné, že máte rezervaci obě dvě. Máme jen jeden pokoj,“ pronese Francouzka tónem, v němž se jí podaří vyjádřit, že si za to můžou samy.

„Tak nám prostě budete muset sehnat ještě jeden,“ opáčí Američanka. „Musíte to prostě dodržet. Vždyť to tu máte černé na bílém.“

Francouzka povytáhne dokonale upravené obočí. „Madame, nemohu vám poskytnout něco, co nemám. Máme jeden pokoj se dvěma samostatnými postelemi. Mohu jedné z vás vrátit peníze, ale dva pokoje prostě nemáme.“

„Ale já nemůžu jít jinam! Mám se tu s někým sejít,“ zaúpí Nell. „Nevěděl by, kde jsem!“

„Já se odsud ani nehnu,“ oznámí Američanka a výbojně založí ruce na prsou. „Letěla jsem šest tisíc mil a mám domluvenou večeři. Nemám čas hledat si jiný hotel.“

„Tak se můžete ubytovat společně. Mohu vám každé nabídnout padesátiprocentní slevu.“

„Jako že bych byla na pokoji s cizí ženskou? To si snad děláte srandu,“ vyštěkne Američanka.

„V tom případě navrhuji, abyste si našla jiný hotel,“ odvětí recepční chladně a odvrátí se, aby zvedla telefon.

Nell a ta Američanka se na sebe podívají. „Zrovna jsem přiletěla z Chicaga,“ pronese Američanka.

„Ještě nikdy jsem v Paříži nebyla,“ řekne Nell. „Vůbec netuším, kde bych si našla jiné ubytování.“

Ani jedna z nich se nepohne. Nakonec Nell navrhne: „Podívejte – má sem za mnou dorazit můj přítel. Můžeme si prozatím dát obě nahoru zavazadla, a až přijede, uvidíme, jestli by nám nenašel něco jiného. Vyzná se v Paříži líp než já.“

Američanka ji pomalu přejede pohledem od hlavy až k patě, jako by se rozhodovala, jestli jí může důvěřovat. „Se dvěma lidmi na pokoji nebudu.“

Nell neuhne pohledem. „Věřte mi, že takhle jsem si prima víkendový výlet nepředstavovala.“

„No, asi nemáme moc na vybranou,“ pronese rezignovaně Američanka. „To snad není pravda, tohleto.“

Oznámí recepční, jak se rozhodly, a Nell si pomyslí, že Američanka se přitom tváří až přehnaně popuzeně, vzhledem k tomu, že jí Nell v podstatě pokoj přenechala. „A až tahle dáma odejde, chci tu padesátiprocentní slevu tak jako tak,“ vyštěkne žena. „Celé je to nestydatost. U nás by si nikdo nic takového nedovolil.“

Nell neví, jestli už se někdy cítila víc nepříjemně než teď, tváří v tvář Francouzčině nezájmu a záštiplnému rozhořčení americké turistky. Zkusí si představit, co by asi dělal Pete. Ten by se zasmál a vzal to s přehledem. Schopnost brát život s úsměvem je jednou z věcí, které ji na něm tolik přitahují. To je v pohodě, přesvědčuje se v duchu. Potom se tomu zasmějeme.

Vezmou si od recepční klíč a maličkým výtahem vyjedou do třetího patra. Nell kráčí za Američankou. Za dveřmi na ně čeká podkrovní pokoj se dvěma postelemi.

„Ajaj,“ zasténá Američanka. „Není tu vana! Nesnáším, když nemám vanu! A je to tak prťavé!“

Nell hodí tašku na zem. Posadí se na kraj postele, pošle Peteovi zprávu, co se stalo, a poprosí ho, jestli by jim nemohl najít jiný hotel.

Počkám tady na tebe. Můžeš mi dát vědět, jestli to stihneš na večeři? Mám už dost hlad.

Je už osm hodin.

Neodpoví. Nell si říká, že je možná v tunelu pod průlivem; pokud ano, bude mu to trvat ještě nejméně hodinu a půl. Mlčky sedí, zatímco Američanka si s nespokojeným funěním rozloží kufr na posteli, uzurpuje si všechna ramínka ve skříni a věší si oblečení.

„Jste tady pracovně?“ zeptá se Nell, když už se mlčení nedá vydržet.

„Mám tu dvě schůzky. Jednu dneska večer a pak mám volný den. Tenhle měsíc jsem ještě neměla ani den volna,“ oznámí Američanka, jako by to snad byla Nellina vina. „A zítra musím na úplně opačný konec Paříže. Tak. Musím už jít. Pevně doufám, že se mi nebudete hrabat ve věcech.“

Nell se na ni nevěřícně podívá. „Nebudu se vám hrabat ve věcech.“

„Nechci být nezdvořilá. Jenom nemám ve zvyku dělit se o ubytování s někým úplně cizím. Až váš přítel dorazí, buďte tak hodná a nechte klíč dole na recepci.“

Nell se snaží nedat najevo vztek. „Jistě,“ odvětí, vezme do ruky knihu a začne předstírat, že čte. Američanka se naposled ohlédne a vyjde z pokoje. A právě v tu chvíli Nell zapípá telefon. Dychtivě ho popadne.

Promiň, zlato. Už se tam nedostanu. Užij si výlet.

3

Fabien se usadí na střeše, vlněnou čepici si stáhne víc do čela a zapálí si další cigaretu. Sem vždycky chodil kouřit, když byla šance, že Sandrine dorazí v nějakou nečekanou dobu. Pach cigaret jí vadil, a kdykoli kouřil uvnitř, znechuceně krčila nos a prohlašovala, že to v garsonce nechutně smrdí.

Římsa je úzká, ale vejde se na ni právě tak jeden vysoký chlapík, hrnek kávy a tři sta třicet dva stran rukopisu jeho knihy. V létě si sem občas chodí zdřímnout a denně odsud mává dospívajícím dvojčatům naproti přes náměstí. Chodí sedávat na plochou střechu, aby unikla dohledu rodičů a mohla nerušeně poslouchat hudbu a kouřit.

Centrum Paříže je takových místeček plné. Nemáte-li zahrádku ani miniaturní balkonek, najdete si venkovní posezení, kde to jenom jde.

Fabien vezme tužku a začne škrtat. Rediguje po sobě ten rukopis už půl roku a rukou psané řádky jsou hustě opoznámkované. Pokaždé, když si román znovu přečte, nachází na něm další a další nedostatky.

Postavy jsou ploché, jejich hlasy nevěrohodné. Jeho kamarád Philippe ho nabádá, aby toho už nechal, přepsal to na počítači a poslal agentovi, který již projevil zájem. Jenomže kdykoli se Fabien na svou knihu podívá, nachází další důvody, proč ji nemůže nikomu ukázat.

Ještě není hotová.

Sandrine prohlašovala, že ve skutečnosti ji nechce dát z ruky, protože dokud to neudělá, může si namlouvat, že má nějakou naději. To byl jeden z jejích méně krutých výroků.

Podívá se na hodinky a uvědomí si, že do začátku směny mu zbývá jen hodina. A pak se zevnitř ozve zvonění mobilu. Krucinál! Nadává si, že si ho zapomněl strčit do kapsy, než vylezl na střechu. Postaví hrnek na štos papírů, aby se nerozletěly, otočí se a chystá se vlézt oknem zpátky dovnitř.

Později si není jistý, co se vlastně přesně stalo. Pravá noha mu uklouzne na psacím stole, po němž leze zpátky dovnitř, a jak se snaží neupadnout, levá noha mu vystřelí dozadu. A tou levou nohou – tou obří, humpoláckou tlapou, jak by řekla Sandrine – skopne hrnek z římsy a s ním i všechny papíry. Otočí se právě ve chvíli, kdy se hrnek roztříští dole na dlažbě a dívá se, jak se tři sta dvaatřicet pečlivě zredigovaných bílých listů rozlétá po tmavnoucím nebi.

Vítr stránky zachytí a ty se jako bílé holubice vznášejí nad pařížskými ulicemi.

4

Už hodinu leží Nell na posteli, ale ještě pořád se nemůže rozhodnout, co si počne. Pete do Paříže nedorazí. Jakože opravdu nepřijede. Vážila cestu až do hlavního města Francie, má nové prádlo a červeně nalakované nehty na nohou, a Pete se na ni vykašlal.

Prvních deset minut jen nevěřícně zírala na tu zprávu – na to veselé „Užij si výlet“ – a čekala, co přijde dál. Jenomže nepřišlo nic.

Leží na posteli, telefon pořád svírá v ruce a hledí do zdi. Uvědomí si, že někde v koutku duše od začátku věděla, že se něco takového může stát. Mrkne na telefon, zapne a vypne obrazovku, jen aby se ujistila, že se jí to nezdá.

Jenomže ví, že je to pravda. Nejspíš to věděla už včera večer, když jí nebral telefony. Možná to věděla už minulý týden, když na všechny návrhy, co by mohli v Paříži podniknout, odpovídal „Jasně, jak chceš“ nebo „Já nevím“.

Nebylo to jenom tím, že byl Pete jako partner velmi nespolehlivý – dost často jednoduše zmizel, aniž jí řekl, kam jede. Musela si upřímně připustit, že on ji vlastně vůbec do Paříže nepozval. Bavili se, kde všude už byli, ona se přiznala, že ještě nikdy nebyla v Paříži, načež Pete nepřítomně podotkl: „Fakt ne? Paříž je super. Tam by se ti líbilo.“

Dva dny poté ukončila Nell prezentaci o hodnocení rizik, kterou dělala jednou za měsíc pro budoucí absolventy („Hodnocení rizik je pro organizace životně důležité, neboť pomáhá rozpoznávat a řešit rizika, čímž se může vyhnout možným problémům a maximálně využívat každé příležitosti. Užijte si prohlídku výrobních prostor a kolem strojů procházejte opatrně!“), a vydala se k vozíku se sendviči na chodbě. Dnes ho přivezli nejméně o deset minut dřív. Upřeně studovala nabídku, v duchu si sumírovala pro a proti a nakonec se rozhodla pro lososa se smetanovým sýrem, ačkoliv bylo úterý a v úterý si lososa se smetanovým sýrem nikdy nedávala.

„Ale co. Beztak jsme tenhle týden dostali prémie, ne? Můžu se trochu rozšoupnout,“ řekla vesele Carle, která vozík přivezla. A pak zašla do kuchyňky, přede dveřmi si z automatu na vodu natočila plný kelímek, a jak tam tak stála, zaslechla za zdí rozhovor dvou kolegů.

„Já je hodlám bouchnout za výlet do Barcelony. Slibuju ho manželce snad už od svatby.“ To znělo jako Jim z logistického oddělení.

„Shari si kupuje nějakou luxusní kabelku. Ta ty prémie rozfofruje za dva dny.“

„Lesley si je chce dát stranou, šetří si na auto. Co Nell?“

„No, ta do Barcelony nepojede.“

Oba se zasmáli. Nell ztuhla s kelímkem na půl cesty k ústům.

„Ta si to uloží na spořicí účet. Možná si předtím vypracuje nějakou tabulku. Té trvá půl hodiny, jenom než se rozhodne, jaký si dá sendvič.“

„‚Mám si dát žitný se šunkou? Ale dneska je úterý, a žitný se šunkou si obyčejně dávám v pátek. Možná si dám ten se sýrem. Sýrový mívám v pondělí. Ale co, můžu se snad trochu rozšoupnout!‘“ napodobil jeden z nich velmi přibližně její hlas a oba se znovu rozesmáli. Nell se podívala na svůj sendvič.

„Bože, ta holka se snad v životě ani na minutu neodvázala.“

Sendviče snědla Nell jen půlku, i když měla lososa se smetanovým sýrem moc ráda. Najednou měl nějakou gumovou chuť.

* * *

Ten večer zajela k matce. Po letech výmluv a vykrucování Lilian konečně připustila, že pro jednoho člověka je její dům až moc velký a rozhodla se přestěhovat, ale dostat ji z místa, kde žila už pětadvacet let, bylo jako snažit se vyrvat šneka z ulity. Dvakrát týdně za ní Nell jezdila a pomáhala jí probrat krabice s upomínkovými předměty, oblečením nebo papíry, které se ve starém domě vršily na policích až do stropu, a pokoušela se ji přesvědčit, aby se vzdala alespoň něčeho. Většinou to ale bylo tak, že matku hodinu přemlouvala, že opravdu nepotřebuje uchovávat slaměného oslíka z dovolené na Mallorce v roce 1983, a pak večer vyšla z koupelny a zjistila, že ho matka propašovala zpátky do pokoje pro hosty. To bude ještě dlouhý proces. Dnes večer byly na řadě pohlednice a pak dětské oblečení. Lilian se ponořila do vzpomínek, každý kousek vzala do ruky a nahlas přemýšlela, jestli by ho „třeba ještě někdo neužil“.

„Ach, v těchhle šatičkách jsi byla taková hezounká! I s těma tvýma kolenama. To mi připomíná – pamatuješ na Donnu Jacksonovou, co dělá v nehtovém salónu? Tak její dcera Cheryl se přihlásila na nějaké to randění po internetu. No a vyrazila si s jedním takovým chlápkem, a když pak šli k němu do bytu, měl police plné knížek o sériových vrazích.“

„No a byl?“ zeptala se Nell a snažila se přitom využít chvíle matčiny nepozornosti a nacpat do tašky několik dětských svetříků prožraných od molů.

„Byl co?“

„Sériový vrah.“

„Jak to mám vědět?“

„Mami, přišla pak ještě Cheryl domů?“

Lilian poskládala šatičky a odložila je na hromadu věcí, které si hodlala ponechat.

„No jasně. Řekla pak Donně, že po ní chtěl, aby si na sebe vzala nějakou kuklu nebo chlupatý ocas nebo tak něco, tak mu dala.“

„Chceš říct, že mu dala kopačky, ne?“

„To je rozdíl? No, každopádně jsem ráda, že ty máš rozum a zbytečně neriskuješ. Jo, říkala jsem ti, že paní Hoganová prosí, jestli bys jí nechodila krmit kočku, když bude pryč?“

„Dobře.“

„Protože to já už budu odstěhovaná. A ona povídala, že potřebuje někoho opravdu spolehlivého.“

Nell se dlouze zadívala na maličké kraťásky, které právě držela v ruce, a pak je s nepřiměřenou zuřivostí nacpala do pytle na odpadky.

Příštího rána cestou do práce se na hlavní ulici zastavila u cestovní kanceláře. Plakát ve výloze hlásal VÝHODNÁ NABÍDKA, POUZE DNES! ZÁJEZD PRO DVA ZA CENU JEDNOHO! TŘI NOCI V PAŘÍŽI, MĚSTĚ SVĚTEL! Než se nadála, byla najednou uvnitř a koupila dva lístky na vlak. Příštího večera, když šli k Peteovi domů, mu je ukázala a červenala se přitom rozpaky i potěšením.

„Cože?“ Vybavilo se jí, že byl opilý a pomalu na ni zamrkal, jako by tomu nemohl uvěřit. „Koupilas mi jízdenku do Paříže?“

„Koupila jsem je pro nás,“ opravila ho a zápolila přitom s knoflíčky na šatech. „Prodloužený víkend v Paříži. Říkala jsem si… že by to mohlo být prima. Můžeme se odvázat, chápeš!“

Ta holka se snad v životě ani na minutu neodvázala.

„Hledala jsem hotely a objevila jsem jeden hned u rue de Rivoli. Jenom tříhvězdičkový, ale má hodnocení devadesát čtyři procent a je to ve čtvrti s nízkou kriminalitou – teda prý je jenom potřeba dávat si pozor na zloděje kabelek, tak si asi koupím takový ten –“

„Tys mi koupila jízdenku do Paříže!“ Potřásl nevěřícně hlavou a vlasy mu přitom spadly přes oko. A pak řekl: „Jasně, kočko. Proč ne? Prima nápad.“ Co řekl pak, si už nepamatovala, protože se v tu chvíli svalili do postele.

A teď se bude muset vrátit do Anglie a přiznat Magdě, Trish a Sue, že měly pravdu. Že Pete je přesně takový, jak říkaly. Že byla pitomá a zbytečně vyhodila peníze oknem. Že zazdila jejich dámskou jízdu pro nic za nic.

Pevně a dlouze zamhouří oči, až zažene nutkání se rozplakat, a pak se posadí. Podívá se na svůj kufr. Přemýšlí, kde teď sehnat taxík a jestli jí vymění jízdenku za dřívější. Co když dorazí na nádraží a oni ji nepustí do vlaku? Napadne ji, že by poprosila recepční, jestli by do Eurostaru nezavolala za ni, ale má z jejího ledového pohledu strach. Netuší, co si počít. Paříž jí najednou připadá obrovská a neznámá a milion mil od domova.

Telefon znovu pípne. Popadne ho a srdce se jí rozbuší. Tak přece jen přijede! Všechno bude v pohodě! Ale je to Magda.

Tak jak si užíváš, ty flundro jedna?

Zamžiká na tu zprávu a najednou se jí strašlivě zasteskne. Přeje si, aby teď mohla být v Magdině hotelovém pokoji, kde by se v koupelně přetahovaly o zrcadlo, aby se mohly nalíčit, a na umyvadle by stál plastový kelímek s laciným sektem. V Anglii je o hodinu míň. Teď se ještě připravují, z kufrů se na koberec sype nové oblečení a hudbu mají puštěnou tak nahlas, že si lidé stěžují.

Na okamžik ji napadne, že si snad ještě v životě nepřipadala tak osamělá.

Všechno je super, díky. Užijte si to!

Vyťuká zprávu pomaličku, klikne na ODESLAT a počká na svištivý zvuk, který jí potvrdí, že vzkaz právě letí přes Lamanšský průliv. A pak telefon vypne, aby už nemusela lhát.

* * *

Nell se zahloubá do jízdního řádu vlaků Eurostar, vytáhne z kabelky notýsek, vypíše si seznam odjezdů a přemýšlí, jaké má možnosti. Je tři čtvrtě na devět. I kdyby to na nádraží stihla včas, stejně nejspíš nestíhá žádný vlak, který by vyrážel do Anglie dost brzy, aby se dostala domů. Bude tady muset zůstat přes noc.

V ostrém světle nad zrcadlem v koupelně vypadá unaveně a naštvaně, řasenku rozmazanou od slz. Vypadá přesně jako holka, která se právě trmácela až do Paříže, jenom aby se na ni její nespolehlivý přítel vykašlal. Opře se rukama o umyvadlo, zhluboka a roztřeseně se nadechne a snaží se uvažovat jasně.

Musí se jít někam najíst, trochu se vyspat a pak jí bude líp. Zítra pojede domů prvním ranním vlakem. Takhle si to zrovna nepředstavovala, ale má nějaký plán a Nell se vždycky cítí líp, když má plán.

Zavře za sebou dveře, zamkne pokoj a sejde dolů. Snaží se tvářit bezstarostně a sebevědomě, jako když bývá sama v cizích městech každou chvíli.

„Ehm,“ osloví Nell recepční. „Máte tu jídelní lístek, ze kterého bych si mohla objednat na pokoj? Nahoře jsem žádný nenašla.“

„Objednat na pokoj? Mademoiselle, jste ve světové metropoli gastronomie. Jídlo na pokoj tu neděláme.“

„Tak dobře, a víte teda o nějakém pěkném podniku, kde bych si mohla dát něco k jídlu?“

Žena se na ni podívá. „Chcete nějakou restauraci?“

„Nebo kavárnu. Cokoliv. Něco, kam bych došla pěšky. Jo, a … ehm … kdyby se vrátila ta paní, můžete jí říct, že tu dneska večer zůstávám?“

Francouzka o milimetr povytáhne obočí a Nell si představuje, co si asi myslí: Takže ten tvůj přítel se neukázal, co? To mě vůbec nepřekvapuje, u takové šedé anglické myši. „Můžete zkusit Café des Bastides,“ pronese a podá Nell malou turistickou mapku. „Od hotelu se dáte doprava a pak druhou ulici doleva. Je to příjemný podnik. Ideální…“ odmlčí se „… když se člověk chce najíst sám.“

„Děkuju.“

„Zavolám Michelovi a postarám se, aby pro vás měl volný stůl. Vaše jméno?“

„Nell.“

„Nell,“ vysloví žena, jako by to bylo nějaké ošklivé postižení.

Nell s hořícími tvářemi popadne mapu, strčí ji do kabelky a rázně vyjde z hotelové haly.

* * *

V kavárně je narváno, kulaté stolečky na chodníku jsou obsypané dvojicemi a skupinkami, lidé v teplých kabátech sedí namáčknutí těsně vedle sebe, kouří, popíjejí, baví se a pozorují rušnou ulici. Nell zaváhá, zvedne hlavu k vývěsnímu štítu, aby se přesvědčila, že je tu správně, a na okamžik si není jistá, jestli zvládne sedět tu sama. Možná by mohla jenom zaběhnout do supermarketu a koupit si sendvič. Ano, to by bylo určitě bezpečnější. Ve dveřích stojí obrovitý muž s plnovousem. Všimne si jí. „Vy jste ta Angličanka? Ano?“ zaburácí tak, že je to slyšet u všech stolů.

Nell sebou trhne. „Vy jste NELL? Stůl pro jednoho?“ Několik hlav se po ní otočí. Nell přemýšlí, jestli je možné na místě zemřít na ztrapnění.

„Ehm… ano,“ zamumlá s bradou přitisknutou k hrudi. Gestem ji pozve dovnitř, zavede ji ke stolečku s jedinou židlí v koutě u okna, a ona se posadí. Okna jsou zevnitř zapařená, stoly kolem ní jsou obsazené skvěle oblečenými padesátnicemi, jež vykřikují slova, kterým Nell nerozumí, a mladé dvojice si hledí do očí nad sklenkami vína. Nell se zmocní stud a připadá si, jako kdyby měla na čele napsáno LITUJTE MĚ. NEMÁM S KÝM JÍT NA VEČEŘI. Podívá se na černou tabuli a několikrát si ta neznámá slova v duchu zopakuje, než je bude muset vyslovit nahlas.

„Bonsoir.“ Číšník v dlouhé bílé zástěře s vyholenou hlavou před ni postaví džbánek s vodou. „Quest-ce –“

„Je voudrais le steak frites, s’il vous plait,“ vyhrkne Nell spěšně. Steak s hranolky je drahý, ale je to jediná položka v jídelníčku, kterou dokáže vyslovit.

Číšník nepatrně kývne a ohlédne se, jako by ho něco vyrušilo. „Takže steak? A co k pití, mam’selle?“ řekne bezchybnou angličtinou. „Sklenku vína?“

Chtěla si dát colu. Ale teď zašeptá: „Ano, prosím.“

„Bon,“ přikývne číšník. Za minutku je zpátky s košíkem pečiva a džbánečkem vína. Postaví všechno na stůl, jako by bylo naprosto normální, aby žena v pátek večer seděla v bistru sama, a je pryč.

Nell má pocit, že snad ještě nikdy neviděla samotnou ženu v restauraci, snad jen tenkrát, když jela na služební cestu do Corby a hned u dámských toalet seděla osamělá žena s knihou a dala si dva dezerty místo hlavního jídla. V Nellině domovském městě chodí děvčata na jídlo ve skupinkách, většinou na něco indického po propařeném večeru. Starší ženy chodívají občas na bingo anebo na různé rodinné akce. Ale nestává se, že by žena prostě šla sama do restaurace.

Ale když se teď zakousne do křupavého francouzského chleba a rozhlédne se, uvědomí si, že tu zdaleka není jediná osamělá stolovnice. Naproti u okna sedí žena u džbánku červeného, kouří cigaretu a pozoruje Pařížany spěchající za oknem sem a tam. V koutě sedí nějaký muž, čte noviny a vidličkou do sebe láduje nějaký pokrm. Další žena, s dlouhými vlasy, mezírkou mezi zuby a vysokým límcem, si povídá s číšníkem. Nikdo jim nevěnuje sebemenší pozornost. Nell se trochu uvolní a sundá si šálu.

Víno je dobré. Napije se a cítí, jak se z ní stres z dnešního dne odplavuje. Dá si další doušek. Donesou jí steak, kouřící a opečený dohněda, ale když do něj zakrojí, je uvnitř krvavý. Přemýšlí, jestli ho nemá vrátit, ale nechce dělat potíže, zvlášť když by to znamenalo, že by možná musela mluvit francouzsky.

A navíc je to dobré. Hranolky jsou křupavé, zlatavé a horké, a zeleninový salát je vynikající. Sní všechno do posledního sousta, až ji samotnou překvapí, jakou má chuť k jídlu. Její potěšení je tak očividné, že když se znovu objeví číšník, usměje se na ni, jako by si jí teprve teď všiml. „Chutná, že?“

„Je to vynikající,“ ujistí ho. „Děkuju – eh, merci.“ Přikývne a dolije jí skleničku. Nell na okamžik pocítí zcela nepravděpodobnou radost. Jenomže pak sáhne pro skleničku, nějak si to špatně vypočítá, převrhne ji a polije číšníkovi zástěru i boty půlkou sklenice červeného. Vyděšeně se přes stůl dívá na tmavě rudé skvrny.

„Moc se omlouvám!“ Ruka jí vyletí k ústům.

Muž unaveně vzdychne a začne se otírat utěrkou. „To nevadí. Opravdu.“

„Nezlobte se. Nechtěla jsem –“

„Opravdu. Nic to není. Dneska je prostě takový den.“

Neurčitě se na ni usměje, jako by chtěl dát najevo, že to chápe, a zmizí.

Nell cítí, jak jí hoří tváře, a vytáhne z kabelky notes, aby se nějak zaměstnala. Rychle přelistuje seznam všeho, co je nutné v Paříži navštívit, a tak dlouho zírá na prázdnou stránku, dokud si není jistá, že už se na ni nikdo nedívá.

„Žij přítomným okamžikem,“ napíše na čistý list a dvakrát si to podtrhne. Kdysi tu větu zahlédla v nějakém časopise.

Zvedne hlavu a podívá se na hodiny. Je tři čtvrtě na deset. Už jen asi tak 39 600 okamžiků, pomyslí si, a pak můžu nasednout do vlaku a předstírat, že jsem na ten zatracený výlet nikdy nejela.

* * *

Když se Nell vrátí do hotelu, na recepci je pořád ještě tatáž Francouzka. Kdo jiný. Přistrčí Nell přes pult klíč. „Ta druhá dáma ještě není zpátky,“ oznámí. Vysloví to drnčivě a francouzsky, drrruhá. „Pokud se vrátí, než mi skončí směna, řeknu jí, že jste nahoře.“