Jessa Maxwell

Zlatá vařečka

Kalibr

Přeložila Drahomíra Michnová

THE GOLDEN SPOON

Copyright © 2023 by Jessica O’Connell

Translation © Drahomíra Michnová, 2023

ISBN 978-80-242-9493-3

Obsah

Prolog

Den první

Den druhý

Den třetí

Epilog

PODĚKOVÁNÍ

Pro Tima, třešničku na dortu

Prolog

BETSY

Betsy si tiskne mobil k uchu a snaží se něco zaslechnout. Za okny vyje vítr, déšť buší do skla, okenní tabulky drnčí. „Uvízli jsme tady. Nějakou dobu se nebudeme moct vrátit!“ Melaniin hlas přerušuje praskání v telefonu. „Vichr polámal spoustu stromů. Čekáme, až přijedou hasiči a odstraní je ze silnice, ale zatím po nich není ani stopy. Nebudeme –“

„Jste odříznutá od Graftonu?“ Betsy cítí, jak se jí zmocňuje panika. Filmaři už pro dnešek skončili. Rychle se sbalili a odjeli do města, aby je ta šílená bouřka nezastihla ještě na cestě, a teď tu na panství zůstala jen ona, Archie a soutěžící. To pomyšlení ji naplňuje hrůzou. Zachvěje se a přitáhne si tenký kašmírový svetr těsněji k tělu.

„Cože? Spojení se pořád přerušuje. Někdo bude muset jít zkontrolovat stan. Je tam spousta filmařského vybavení. Vím, že technika není zrovna vaše doména, ale mohla byste se aspoň skočit podívat, jestli jsou plachty dobře utěsněné? Jen se modlím, aby ten stan byl dost pevný a bouři přežil. Prý se má v noci ještě zhoršit. Omlouvám se, že o to musím požádat vás, jenže nemám komu jinému říct. Snažila jsem se dovolat Archiemu, nebral to. Možná byste za ním mohla –“

„Udělám to sama,“ odsekne Betsy. V žádném případě nehodlá od toho muže po tom, co provedl, něco chtít. „Ale tohle je opravdu… nepřijatelné.“ Zavěsí a pocítí nával hněvu. Za deset let, co je pořadatelkou každoroční soutěže Týden pečení, z níž se stal i oblíbený televizní pořad, nemusela nikdy dělat žádnou otrockou práci. Kontrolovat stan, potmě a uprostřed průtrže mračen, nemá coby moderátorka pořadu v popisu práce. Zhluboka se nadechne. Uvědomí si, že si za to částečně může sama, protože chtěla, aby se filmaři ubytovali v hotelu ve městě. Nesnesla pomyšlení, že se budou potloukat po domě se vším tím svým vybavením, a ještě ke všemu ve špinavých botách.

Za oknem se zablýskne a hned následuje prudký úder hromu. Betsy jde do šatny a sáhne po otcově těžké žluté pláštěnce do deště. Když si ji obléká, zklamaně zaznamená, že už není cítit jeho doutníky, jen slabě páchne zatuchlinou, která přichází se zanedbáváním. Je to pach a stav, s nímž v rodinném panském sídle Grafton Manor neustále bojuje. Pocítí záchvěv viny. Richard Grafton by byl zdrcený, kdyby viděl, jak to tu zchátralo. Vždycky se svému panství naplno věnoval, pečoval o něj. Určitě by našel způsob, jak ho udržet v náležitém stavu, za každou cenu. Betsy si povzdechne a natáhne se pro starou kovovou baterku na polici.

Pak se vydá chodbou k hlavnímu schodišti. Déšť zběsile buší do dvou vysokých oken ve vstupní hale. Sahají od podlahy až ke stropu. Betsy spěchá po schodech dolů a už teď si připadá bezbranná. Nasadí si kapuci a celým tělem se opře do těžkých dřevěných dveří. Kvůli silnému větru jdou otevřít jen ztuha. Stan je od nich vzdálený necelé tři metry, ale liják je tak prudký, že jí zastírá výhled jako bílá opona. Betsy zatne zuby a vyjde ven. Vítr žene déšť šikmo a ten ji skoro oslepí, když sestupuje po schodech před vchodem, střežených z každé strany kamenným lvem. Jejich hlavy unaveně spočívají na zkřížených předních tlapách, jako by se i ty mohutné šelmy podvolily bouři. Betsy přeběhne štěrkovou příjezdovou cestu, za níž se už prostírá trávník, a provazy deště ji nemilosrdně bičují. Jakmile na trávník vkročí, podpatek pravé boty se jí zaboří hluboko do rozmoklé půdy. Bota v ní pevně uvízne, takže Betsy málem ztratí rovnováhu. Vytáhne z ní nohu a poskakuje na druhé, než se jí podaří botu z bláta vyprostit, až to mlaskne. Znovu si ji nazuje, nohu má mokrou deštěm. Je vlastně celá promočená. Když pomyslí na to, co bude nutné udělat, než bude moct natáčení po téhle spoušti pokračovat, jímá ji zlost. Všechno se tím zdrží. Bude to stát peníze, spoustu peněz. Tahle sezóna se mění v příšerný chaos.

„Chybí tomu jiskra,“ napsal list The Post poté, co hned první den unikly nějaké záběry z natáčení. Stálo to pod titulkem „Jaký bude osud Týdne pečení?“ Jako by novináři byli přesvědčeni, že problém tkví v nich obou. Ale než sem přišel on, nikdo si nikdy nestěžoval, že jí chybí jiskra. Dokud se do toho nenavezl on, nebyl problém s ničím.

Naštvaně otevře celtový díl v zadní části stanu a rozsvítí baterku. Déšť na stan dopadá v hlasitých poryvech, bubnuje na špičatou střechu. Betsy přejede baterkou po otevřeném prostoru. Každý stůl je bezvadně uspořádaný, protože filmový štáb obvykle na konci natáčecího dne všechno krásně uklidí. Soutěžící se pak brzy ráno vrátí a zase zašpiní každý myslitelný povrch rozsypanou moukou a cákanci těsta. Teď jsou kuchyňské roboty dokonale srovnané v řadě jako vojáci, stejně jako velká kovová síta, v nichž je připraveno potřebné náčiní. Je to optimistická scéna plná pastelových barev a světlého dřeva. Taková, která se dobře hodí k neformální, přátelské atmosféře pořadu. A obecně platí, že i pekaři, do puntíku prověření, jsou voleni podle téhož klíče. O to se Betsy vždycky důkladně postará. Někteří z nich můžou být chvílemi trochu nabručení, mrzoutští. Ale tak moc se snaží, tak zoufale chtějí být dokonalí a vyhrát, že se jim to musí odpustit. Betsy ví, že nikdy nemusela pracovat tak tvrdě jako někteří z nich. Letošní skupina se od těch ostatních nijak neliší. Jistě, vyskytly se tu nějaké… problémy. Tentokrát to rozhodně není snadné.

Nebe opět rozčísne blesk, následuje prudká rána, jak někde poblíž uhodilo. Betsy se zachvěje a zamíří ke skupině kamer vpravo. Vypadá to, že jsou naprosto v bezpečí. Zem kolem nich je suchá.

Naposledy přejede baterkou po vnitřku stanu, připravená vyrazit zpátky do domu a zahřát se sklenkou portského. Pokusit se na dnešek úplně zapomenout.

Ale pak si všimne něčeho v přední části stanu. Na hodnoticím stole leží jakýsi předmět. Namíří na něj baterkou a pomalu se k němu přibližuje. Vypadá to jako dort. Někdo ho tam musel nechat po dokončení dnešního pekařského úkolu, což je zvláštní. Obvykle se po natáčení všechno uklidí. Když Betsy dojde blíž, vidí, že je to opravdu hotový dort, dokonce z něj někdo úhledně vykrojil jeden plátek. Ze stojanu, na němž leží, odkapává na stůl třešňově červená tekutina, stéká po jeho zadní straně a na zemi se mísí s hlubokou louží vody. Déšť si přece jen našel cestu dovnitř. Betsy přistoupí blíž a srdce se jí svírá. Takhle velký nepořádek způsobí zpoždění natáčení. Prodraží se to, bude to náročné.

Na tvář jí nečekaně dopadne kapka vody, až Betsy leknutím nadskočí. Setře si ji rukou. Tekutina je vazká a jaksi lepkavá. Posvítí si na prsty baterkou a lekne se, když uvidí jasně červenou barvu. Úplně jako –

Namíří baterkou nahoru. Kužel světla se zabodne do špičaté střechy stanu, pak se na něčem zastaví. Betsy zaječí ještě dřív, než si ten příšerný výjev nad sebou stačí pořádně prohlédnout.

O DVA TÝDNY DŘÍVE

K okamžitému zveřejnění:

Grafton, Vermont [23. května 2023] – Streamingová služba Flixer oznamuje, že začíná natáčet desátou řadu úspěšného pořadu Týden pečení. Oblíbený pořad o pečení, který už před deseti lety uchvátil srdce diváků z celého světa, v této sérii při příležitosti desátého výročí svého vzniku zvýšil sázku na úspěch s novým spolumoderátorem v čele soutěžního stanu. Veteránská porotkyně a tvůrkyně pořadu Betsy Martinová se do pořadu vrátí, ale letos se k ní připojí oceňovaný pekař a moderátor Kuchyňského prkénka Archie Morris. Je to poprvé v historii této show, kdy se Betsy podělí o stan s dalším moderátorem. Natáčení bude opět probíhat v areálu rodinného sídla Betsy Martinové v horách na severu Vermontu.

Šest milovníků pečení se sjede na panství Grafton Manor 5. června, aby se tu utkalo o titul nejlepšího pekaře a cukráře Ameriky. Budou soutěžit od pondělí do pátku v sérii pěti intenzivních celodenních soutěží, jejichž vyústěním se stane páteční souboj mezi dvěma finalisty. Vítěz Týdne pečení získá smlouvu na vytvoření vlastní kuchařské knihy zaměřené na pečení, kterou vydá nakladatelství Flying Fork Press, divize společnosti Magnus Books, předního amerického vydavatelství kuchařek. A co je hlavní: vítěz si odnese prestižní trofej Zlatou vařečku a titul nejlepšího amatérského pekaře Ameriky.

Nyní odhalíme totožnost šesti soutěžících, kteří byli pečlivě vybráni z více než deseti tisíc dychtivých uchazečů. Všichni doma výborně pečou, ale my jsme zvědaví, jak si povedou ve stanu.

STELLA VELASQUEZOVÁ

Bývalá novinářka, donedávna působící v Republice, žije v Brooklynu v New Yorku. Dala si za úkol zvládnout pekařské umění ani ne za rok, takže je nejnezkušenější soutěžící v našem týmu, ačkoli se svými dovednostmi vyrovná mnohem zkušenějším pekařkám. Před ostatním pečivem dává přednost dortům, velice ráda je peče a zdobí pro své přátele v New Yorku. Stella miluje vše, co se týká Týdne pečení a Betsy Martinové, a tvrdí, že obojí jí pomohlo překonat mnoho těžkých životních chvil. „Účast v soutěži Týden pečení i přesto, že jsem takový nováček, je pro mě životní pocta, ale setkání s mou hrdinkou Betsy Martinovou bude vynikající úspěch sám o sobě.“

HANNAH SEVERSONOVÁ

Hannah pochází z Eden Lake v Minnesotě. Je chloubou a radostí místního bistra U Polly, kde od svých patnácti let pracuje jako pekařka, cukrářka a servírka. Její novátorské recepty na koláče z ní udělaly místní legendu. Ve svých jedenadvaceti letech je Hannah tak trochu zázračné dítě a zároveň druhá nejmladší účastnice v historii Týdne pečení, což svědčí o její oddanosti věci. Když zrovna nepůsobí rozruch koláči v bistru U Polly, ráda zkouší své recepty na svojí rodině, sousedech, a zejména na svém příteli Benovi. „Pečení je pro mě vším, nemůžu se dočkat, až ukážu světu, co umím.“

GERALD BAPTISTE

Gerald je rodák z Bronxu v New Yorku a pracuje jako středoškolský učitel matematiky pro pokročilé. Volný čas tráví sháněním nových ingrediencí pro své pečení, k němuž přistupuje velmi systematicky a racionálně. Díky tomu navázal úzké vztahy s místními pěstiteli obilí v severní části státu a často je navštěvuje. Když má možnost, rád si ručně mele vlastní mouku a sám si pro své pečivo vyrábí různé esence a extrakty. „Pečení podobně jako život spočívá v tom, jak z proměnných, jež máte k dispozici, získat co nejlepší výsledek.“

PRADYUMNA DAS

Podnikatel Pradyumna je zakladatelem a bývalým generálním ředitelem společnosti Spacer, tvůrcem aplikace, jež vyhledává volná parkovací místa ve městech. Po prodeji své firmy se Pradyumna začal věnovat klidnějšímu koníčku, jímž je pečení pro přátele, kteří ho často navštěvují v jeho luxusním střešním bytě v Bostonu. Jeho přístup k pečení je uvolněný a pohodový, často při přípravě svých jedinečných výtvorů improvizuje s přísadami a postupy. „V této soutěži mi nejde o vítězství, ale o nový zážitek a o možnost rozšířit své hranice, abych zjistil, jakým pekařem a člověkem se můžu stát.“

LOTTIE BYRNEOVÁ

Lottie je bývalá diplomovaná zdravotní sestra z Kingstonu v Rhode Islandu, dnes již v důchodu. Ve volném čase ráda peče dobroty pro svou dceru Molly. Vlastní impozantní sbírku mís, které zdobí její domek na venkově. Péct ji naučila matka a Lottie na svých receptech pracuje již od útlého věku. Její specialitou je úprava tradičního pečiva do moderní podoby. „Účast v soutěži Týden pečení byla mým životním přáním. Nemůžu se dočkat, až Betsy Martinové ukážu, jaká jsem pekařka.“

PETER GELLAR

Peter žije se svou rodinou ve Woodsville ve státě New Hampshire. Pracuje ve stavebnictví a specializuje se na restaurování starých budov. Když zrovna necestuje po Východním pobřeží a neopravuje dřevěné obložení, ozdobné lišty a intarzované podlahy, můžete ho najít na jeho oblíbeném místě – doma v kuchyni –, kde peče lahodné dobroty pro svého manžela Fredericka a jejich tříletou dcerku Lulu. „Recepty jsou jako architektura: kombinace vyzkoušených a prověřených postupů s osobními prvky, to je to, co dělá pečení nezapomenutelným.“

O ČTYŘI DNY DŘÍVE

GERALD

Když mi zavolali, nebyl jsem překvapený, třebaže se mi prudce zrychlil tep. Vím to, protože se mi rozsvítily hodinky a udělily mi jeden bod jako odměnu za cvičení. A už vůbec mě nepřekvapilo, jakmile mi řekli, že jsem byl přijat jako soutěžící do Týdne pečení, protože jsem výborný pekař. Každý může být vynikajícím pekařem, pokud je dostatečně disciplinovaný. Je to jen chemie. Abyste vytvořili dokonalý moučník, potřebujete pouze správné rovnice. Pokud chcete získat křupavé lístkové těsto, florentinky křehké jako krajka, dokonale vypečenou kůrčičku na koláči, musíte přesně dávkovat suroviny. Když chcete, aby vám suflé pěkně naskočilo nebo aby se čokoládová poleva blyštěla jako sklo, musíte dobře uvážit teplotu a kontrolovat ji. Rovnice můžete najít všude v životě, stačí se jen správně dívat.

Řekněme, že chcete celou cestu ze svého bytu v Bronxu až do venkovského sídla ve Vermontu, kde se natáčí televizní pořad o pečení, absolvovat veřejnou dopravou, jako to právě dělám já. Stačí, když se důkladně obeznámíte s jízdními řády. Pojedete metrem linky D na 34. ulici, kde vystoupíte a severozápadním východem vyjdete na Čtyřiatřicátou. Poté se vydáte směrem na západ, a jakmile minete dvě avenue, ocitnete se u severovýchodního vchodu do Moynihanova vlakového nádraží, takže vám zbývá přesně jedenáct minut čekání na Vermonter, který odjíždí v 8.15. Tím se dostanete do Brattleboro přesně v 15.45. Tam budete mít čas na kávu v kavárně hned naproti nádraží a pak naskočíte do autobusu kyvadlové dopravy, jenž vás odveze až k bráně panství Grafton Manor.

Dům jsem si zmapoval podle technických výkresů, stažených z online databáze Vermontské historické společnosti. Je to obrovské sídlo, ale teď mám pocit, že už to tu znám, což mě trochu uklidňuje, protože obecně nerad pobývám na nových místech, obzvlášť ne s cizími lidmi, a k tomu celý týden. Zapamatoval jsem si trasy z pokojů pro hosty do jídelny, z jídelny do stanu a spočítal jsem si, jak dlouho mi bude trvat, než se na obě místa dostanu.

Proměnné své cesty do Grafton Manor jsem si prošel tolikrát, že se ani nepotřebuju dívat na časový rozvrh, který jsem si sestavil. Vystupuju z vagonu metra a svižně kráčím se svými zavazadly po nástupišti. Nějaký muž tu hraje na housle Bacha. Okamžitě poznávám Houslovou sonátu č. 1 g moll. Jelikož se mi podařilo dostat lístek na rychlík, dopřeju si dvě minuty na poslech. Zavírám oči. Hudba mě přenese ze špinavého nádraží zpátky do dětství, k našemu kuchyňskému stolu. Vzpomínám si na každý detail, na každou rýhu ve dřevě, na každou trhlinku na židli s vinylovým opěradlem, na níž mě matka nutila sedět tak dlouho, než jsem dokončil domácí úkoly. Vždycky zapnula rádio a malá místnost se naplnila velkolepými symfoniemi. Klasická hudba je při učení dobrá, říkávala. Já řešil matematické rovnice a ona přitom pekla. Vzduch zhoustl vůní koláčů v troubě, rozpuštěné čokolády a sladkého ovoce, které se zvolna vařilo na malém sporáku.

Moje matka byla přistěhovalkyně z Grenady. Tam vystudovala na lékárnici, ale když přišla do Spojených států, neuznali jí diplom, takže nemohla své povolání vykonávat. Přijala práci uklízečky v jedné bohaté rodině na Manhattanu. Jakmile paní domu odhalila i její kuchařské schopnosti, hned ji požádala, aby jim také vařila a pekla. Právě matčiny dorty upoutaly největší pozornost. Brzy ji všechny bohaté rodiny v Tribece žádaly, aby pekla pro děti na oslavy narozenin a připravovala pohoštění pro dospělé na jejich večerní koktejlové party. Matka brala pečení velmi vážně, a tak doma trénovala. Často jsem se v noci probudil a šel do kuchyně, kde jsem ji ještě zastihl v plné práci, a vždycky jsem dostal sklenici teplého mléka a k tomu ochutnávku toho, co zrovna vytvořila. Když mi bylo patnáct, otevřela si konečně po téměř dvou desetiletích trpělivého zkoušení za našetřené peníze vlastní pekárnu. Prosil jsem ji, abych tam mohl pracovat místo dalšího studia, ale v tom mi nikdy neustoupila. Svoje pekařské a cukrářské dovednosti jsem směl rozvíjet vždycky až tehdy, co jsem si splnil své školní povinnosti, pokud čas dovolil. To všechno jsem vysvětlil v přihlašovacím videu do soutěže. Navíc mám odborné zkušenosti s ručním mletím mouky.

Natáčení připadá na dobu letních prázdnin, takže nijak nekoliduje s mým zaměstnáním učitele. I v době, kdy se ve škole neučí, samozřejmě dodržuju jistou každodenní rutinu. Než jsem se do soutěže přihlásil, vypočítal jsem si poměr přínosů a škod a čísla mluví ve prospěch účasti v soutěži. Pokud vyhraju – a mám šanci minimálně jedna ku šesti, ne-li vyšší, vzhledem ke svým odborným znalostem –, dokážu si, že jsem to, co si myslím, že jsem, a že mé výpočty jsou správné. Pokud prohraju, za týden se zase vrátím do svého normálního režimu.

Dávám houslistovi deset dolarů a pokračuju k východu. Vynořím se ze stanice do jasného newyorského rána. Vydávám se po 34. ulici, proplétám se mezi turisty a chodci, vyhýbám se mužům, kteří na chodníku prodávají fejky značkových slunečních brýlí a ochucenou ledovou tříšť. I s tímto zdržením jsem ve svém rozvrhu počítal. Konečně dorazím k severovýchodnímu vchodu do vlakového nádraží. Podívám se na hodinky: 8.04.

Hřeje mě jistota, že jsem tu včas, že jsem si všechno zorganizoval správně. Vcházím se zavazadly do centrální haly, dívám se na tabuli s odjezdy vlaků, jen tak pro jistotu; jízdní řád znám nazpaměť.

Hledám Vermonter, ale není uveden tam, kde by měl být: přesně mezi spojem Northeast Regional a Acelou do Washingtonu. Okamžitě tabuli prozkoumávám a nacházím ho až dál v seznamu, kde červeně bliká upozornění: Zpožděný, vyčkejte na další informace.

Jímá mě ledová hrůza. Nikdy to nejde dobře, když všechno neběží podle plánu.

HANNAH

S trochou zklamání zjišťuju, že až na vlnu modrých hor v dálce se Vermont nijak zvlášť neliší od Eden Lake v Minnesotě, kde žiju. Vidím stejná malá městečka jako u nás, nalepená na jednu či druhou stranu některé ze státních dálnic, včetně stejně opuštěných benzínových pump a poloprázdných nákupních středisek. I ty osamělé bílé kostely stojí na stejně zarostlých parkovištích a až ze silnice je vidět, jak se jim bílý nátěr odlupuje. Sedím na zadním sedadle černého SUV, které na mě čekalo i s řidičem na letišti v Burlingtonu, jak koordinátoři Týdne pečení přislíbili. Řidič držel v rukou vytištěnou ceduli s mým jménem, Hannah Seversonová. Je fakt, že jsem čekala trochu víc fanfár, teda ne že bych si myslela, že si mě Betsy Martinová vyzvedne osobně, no ale že tam třeba bude s řidičem ještě i někdo další, produkční nebo nějaká asistentka, prostě někdo, kdo by mě přivítal a popovídal si se mnou během cesty z letiště. Řidič jen mlčky naložil moje zavazadla na vozík a zamířil ven na parkoviště. Hm. Mohla jsem jen předpokládat, že ho mám následovat.

„Cesta trvá něco málo přes dvě hodiny,“ oznámil mi, otevřel zadní dveře vozu a podal mi malou láhev vody.

Jediným zvukem je teď tiché bzučení klimatizace. Ujíždíme venkovskou krajinou, každé město, které míjíme, je menší a prázdnější než to předchozí. Snažím se setřást počáteční zklamání. Týden pečení je pouze odrazovým můstkem k mé budoucnosti, ne konečná meta, připomínám si v duchu. Mám daleko zářivější očekávání. No a ne? Je mi teprve jednadvacet. Takže jsem teda ještě hodně mladá. Přesně řečeno druhá nejmladší soutěžící v historii téhle soutěže. A kromě toho v Eden Lake není nic, co by se podobalo Grafton Manoru. Který budu moct poznat na vlastní kůži už za necelé dvě hodiny.

„Hlavně si to tam parádně užij,“ přál mi Ben dnes ráno, když mě vysadil na letišti. Naklonila jsem se k němu a políbila ho na rozloučenou, jeho ohař Frank strčil hlavu mezi naše sedadla a olízl mi bradu. Zasmála jsem se tomu a pohladila ho, v duchu jsem si připomněla, že si mám později upravit make-up.

„Slibuju,“ odpověděla jsem a nasadila svůj nejveselejší výraz, protože vím, že se Benovi líbí – líbí se všem. Ale ve skrytu duše jsem si pomyslela: Ty vůbec nechápeš, co to pro mě znamená. Užívat si zábavy, to je pro mě jen pomíjivé, chvilkové potěšení. Připlouvá na obláčku a vypaří se dřív, než se vůbec stačíte rozkoukat. Úspěch, to už je něco jiného. Něco, co můžete uchopit, na co se můžete spolehnout a co vás všude provází jako značková kabelka. Účast v Týdnu pečení je pro mě všechno. Je to moje šance – možná má jediná šance – udělat něco důležitého se svým životem. Něco lepšího a zásadnějšího než jen pracovat v bistru U Polly.

Moji spolupracovníci mi před odjezdem uspořádali večírek. Teda zorganizovali ho hlavně Brian, Lucille a Sarah. Vyzdobili lokál stuhami z krepového papíru, odsunuli všechny stoly na jednu stranu, aby se dalo tančit, a pozvali veškeré moje známé z města.

Polly dokonce zavřela restauraci dřív a všichni sezvaní přišli popíjet krabicové víno a pochutnávat si na chlazených koláčích naservírovaných na velkém otočném podnosu, kterému se říká líná Susan.

„Já jsem prostě celou dobu věděla, že Hanniny koláče jsou něco světobornýho, no ne?“ opakovala Polly toho večera každému, kdo ji poslouchal, ve snaze připsat si také nějaké zásluhy. Od chvíle, kdy mi pořadatelé soutěže zavolali, že mě přijali, se věci změnily. Všichni chtěli být v mé blízkosti, když teď věděli, že budu účinkovat v Týdnu pečení. Cítím se trochu provinile při pomyšlení, že pokud v soutěži zaboduju, už nikdy nikomu v bistru nenaservíruju jediný kousek koláče.

Ne že bych práci u Polly neměla ráda, ale kdo by nechtěl, aby mu Týden pečení pomohl udělat díru do světa? Viděla jsem ty obrovské počty sledujících na Instagramu, co minulí vítězové mají, jejich úspěšné kanály na YouTube, vydané kuchařky a smlouvy se sponzory, co získali. Jedna z vítězek má dokonce vlastní značku nádobí – hrnce, kastroly a pánve se svým jménem vyraženým zlatou kurzívou na rukojetích –, prodává se v obchodech po celé zemi a na teleshoppingovém kanále QVC. Týden pečení vítězům úplně změnil život. Není přece nic špatného na tom, že chci, aby změnil i ten můj.

SUV konečně sjede z hlavní silnice na úzkou silničku lemovanou z obou stran tmavým borovým lesem. Snažím se zklidnit nervy. Zhluboka dýchám a v duchu se nabádám, abych se ovládla. Hrozně nerada bych při příjezdu vypadala úplně rozhozená, ale jsem tak rozčilená, že to sotva zvládám. Ještě víc, než když jsem úspěšně dokončila studium na střední škole – první v naší rodině, kdo se v červnu hrdě prošel po pódiu s čerstvým středoškolským diplomem v ruce –, a ještě rozčilenější než před prvním rande s Benem. Týden pečení mě může dostat v životě mnohem dál, než dokázala škola nebo Ben. Pokud si to nepokazím. Nesnesu pomyšlení, že bych se stala jednou z těch soutěžících, kteří vypadnou hned během prvních dvou dní, načež se na ně rychle zapomene a jejich sláva pohasne dřív, než se vůbec stihne rozšířit po jejich sociálních sítích.

Podívám se na své ruce. Tolik jsem se snažila nechat kůžičku kolem nehtů na pokoji, abych měla při natáčení pěkné prsty, ale cestou z letiště jsem si ji stejně nervózně okusovala. Doufám, že jsem si nezapomněla přibalit pilníček na nehty. Vyndám z kabelky malou pudřenku a v zrcátku si zkontroluju, jestli mám v pořádku ofinu. Make-up, který jsem si nanesla během letu, drží dobře, ale aspoň ještě přejedu vrstvu rtěnky leskem na rty.

SUV zdolá poslední zatáčku a už jsme venku z lesa. Když projedeme vysokou kamennou bránou, objevuje se před námi Grafton Manor. Dívám se na něj okénkem auta a spadne mi čelist. Jakkoli jsem ten majestátní dům v televizi viděla už milionkrát, cítím, jak se mi svírá hruď. Naživo je ještě působivější, ten bledě šedý kámen, všechna ta obrovská okna a komíny. Vypadá jako z Harryho Pottera.

Zastavíme před hlavním vchodem. U schodiště se dvěma lvy, vedle kterého vždycky ukazují Betsy v úvodních scénách jednotlivých dílů pořadu. Teď na horním schodu stojí jakási štíhlá brunetka a v ruce drží psací podložku s klipsou. Je těžké uvěřit, že jsem skutečně tady, v Grafton Manoru, že nemám halucinace. Po všem tom tréninku, po tolika letech života věnovaných koláčům, dortům a ovocným dortíkům. Tolik času stráveného nad fondánem, dny a dny, kdy jsem se piplala s polevou, cukrářským sáčkem kreslila na podložky z roztrhaného kartonu ozdoby na dort, dokud nebyly každá linka, každý zelený lístek a cukrové růžové poupě prostě dokonalé. To všechno se skutečně vyplatilo. Hannah Seversonová z Eden Lake v Minnesotě je účastnicí soutěže Týden pečení.

Vystoupím z auta a musím pořádně zaklonit hlavu, abych dohlédla až tam, kde se střecha budovy setkává s oblohou. Řidič mezitím vyndává moje kufry. Nikdy jsem neviděla tak obrovské panské sídlo. Připomíná mi to, jak jsme se na střední škole v hodině francouzštiny učili o Versailles. Mám nutkání zatočit se na příjezdové cestě a radostí dělat kotrmelce, ale připomenu si, že mám zachovat klid. Nechci vypadat jako rozjívené děcko. Malé děti Týden pečení nevyhrávají, a já jsem tady proto, abych vyhrála.

Když řidič upustí jednu z mých tašek na štěrkovou cestu, cuknu sebou. Mám v ní svůj make-up. Nemůžu dopustit, aby se mi něco z něj rozbilo. Nejsou tu žádné Sephory, kde se dá koupit luxusní kosmetika, a já potřebuju, aby všechno bylo perfektní. Já musím být perfektní. Sbírám si věci a snažím se stát dokonale rovně. Kráčím co nejsebevědoměji k ženě na schodech, zaháním pocit, že si nic z tohohle nezasloužím. Teď není vhodná chvíle udělat nějakou hloupou chybu. Máma vždycky říká, že na prvním dojmu nejvíc záleží, a já si to nehodlám pokazit.

PETER

Přijíždím ve svém pick-upu ke Grafton Manoru a klenutá okna sídla na mě shlížejí bezvýrazným pohledem. Ihned si všimnu do detailu vyvedené kamenické práce na fasádě. Miluju tenhle architektonický styl. Je viktoriánský, ale přiklání se k jakubovskému, který si Angličané v polovině devatenáctého století tolik oblíbili. Tenhle dům je úžasnou ukázkou této architektury. Samozřejmě jsem Grafton Manor viděl v televizi aspoň tisíckrát – každý díl Týdne pečení jsem sledoval nejmíň dvakrát –, ale tam to byla jen taková kulisa. Naživo působí úplně jinak. Za prvé, panství se nachází uprostřed netknuté přírody. Necelé dva kilometry daleko sice existuje něco jako malá vesnička – vlastně ji tvoří jen benzínová pumpa a bistro u silnice –, ovšem nejbližší skutečné město je vzdálené přes sedmdesát kilometrů cesty lesem. Opravdu cítíte, jak je tohle místo odlehlé. Doslova. Cestou sem mi vypadával signál a pochybuju, že je někde poblíž dobré spojení.

K dokreslení této mé myšlenky stojí před vchodem nějaký muž, opírá se o jednoho z mramorových lvů na schodišti a mluví do mobilu. „Nevíte, kde bych měl zaparkovat?“ zavolám na něj. Ukáže mi směrem, kde se příjezdová cesta stáčí kolem boku budovy.

Pokračuju v jízdě až k malému parkovišti a zastavím vedle nablýskaného bílého BMW. Většinu místa zabírá velký přívěs. Filmařské vybavení, uvědomím si, popadnu svou sportovní tašku z korby auta a vracím se zpátky k hlavnímu vchodu. Boční zeď budovy je hustě porostlá břečťanem, šlahouny se vinou kolem oken a šplhají až nahoru k břidlicové střeše. Listí se v mírném větru třepotá, takže celý bok budovy v této chvíli vypadá jako živá bytost.

Kývnu na pozdrav muži, který pořád ještě mluví do telefonu, projdu mezi lvy a opřu se do masivních dveří s železným kováním. Chvíli mrkám, než si mé oči zvyknou na tlumené světlo uvnitř. Stojím v prostorné vstupní hale. Přede mnou se jako mahagonový vodopád zvedá hlavní schodiště a nahoře na podestě se elegantně rozbíhá oběma směry.

Halu střeží brnění, vedle něj postává jakási žena. Je oblečená do přiléhavé sukně, lesklé hnědé vlasy má v zátylku stočené do hustého drdolu. Takový typ se tam, kde bydlím, moc nevidí. Soustředěně hledí na psací podložku s klipsou, mezi dvěma prsty drží obyčejnou tužku.

Když mě konečně vezme na vědomí, v obličeji jí nervózně zacuká. „Zvukaři používají zadní vchod,“ houkne na mě.

„Přijel jsem péct,“ odpovím, „jestli to nevadí.“

Zamračí se, podívá se do papírů připnutých na podložce a zalistuje stránkami. Vidím, že na každé z nich je fotka hlavy soutěžícího. Nakonec dojde k obří fotografii mého obličeje a v tom jejím se objeví rozpaky, když zaregistruje shodu fotky s mou vizáží.

„Moc se omlouvám… Petere! Vítejte!“

„Nic se nestalo, jsem na to zvyklý,“ řeknu. Je to tak trochu pravda, protože při práci, kterou se živím, jsem ten, kdo má používat boční vchod. Vím, že se neoblékám jako manekýn, žádnou cenu za nejlepší outfit tady nezískám, nicméně mám na sobě svou nejnovější flanelku a před odjezdem jsem se nechal ostříhat. Ne že by bylo snadné mé kudrny zkrotit. Jak mě Frederick s oblibou škádlí, moje vlasy mají svůj vlastní ekosystém.

Žena se teď jen rozplývá, snaží se mi vynahradit, že mě hned nepoznala. Usmívá se, ale tváří se přitom, jako by ji to bolelo, jako by chtěla dát najevo, že v tom nemá zrovna praxi. „Jsem Melanie, hlavní koordinátorka Týdne pečení. Dohlížím na to, aby vše probíhalo v daný čas, a mým úkolem je zajistit, aby všichni byli tam, kde mají být, přesně ve správnou chvíli. Budete mě tento týden vídat často. V souladu s pravidly Týdne pečení vás teď požádám, abyste mi odevzdal svůj mobilní telefon. A pak vás zavedu do vašeho pokoje, ať si můžete před večeří odpočinout.“

Poněkud neochotně jí podám svůj otřískaný telefon a dívám se, jak ho ukládá do krabice, kde už jeden leží; ten je však v třpytivě růžovém pouzdře.

„Můžeme?“ Znovu se usměje, svaly na krku se jí napínají, pokyne směrem ke schodišti. „Zavazadla si nechejte tady. Někdo vám je pak vynese nahoru.“

„To je v pořádku. Vezmu si je,“ řeknu a poplácám na bok sportovní tašky, kterou mám pověšenou přes rameno. Melanie stiskne rty, ale odevzdaně přikývne. Stoupám za ní po obrovském hlavním schodišti a obdivuju hladkost dřevěného zábradlí a vyřezávané příčky. Ve Vermontu je spousta viktoriánských domů, ovšem množství a kvalita řemeslných prvků v Graftonu se nepodobají ničemu, co jsem kdy viděl. Přicházíme na prostornou podestu, kde se schodiště rozděluje na dvě menší, obě se elegantně stáčejí dál nahoru a vedou do protilehlých křídel domu.

„Budete bydlet v západním křídle,“ informuje mě Melanie a vede mě nahoru po schodišti vpravo. Zastaví se a ukáže na druhou stranu podesty, kde je stejné schodiště zakončené stejnými dveřmi. „Ve východním křídle bydlí Betsy Martinová, tato část domu je hostům zcela nepřístupná. Pokud budete cokoli potřebovat, použijte prosím telefon ve svém pokoji a obraťte se na někoho ze zdejšího personálu. Seznam jmen najdete v informačním balíčku.“

No ano, informační balíček. Přišel expresní poštou, jeho převzetí jsem musel podepsat málem vlastní krví. To bylo samozřejmě poté, co jsem už podepsal hromadu formulářů týkajících se mlčenlivosti, v nichž jsem slíbil, že neprozradím žádná tajemství a informace o Týdnu pečení ještě před vysíláním pořadu. Tahle mimořádná ochranná opatření jsou samozřejmě pochopitelná. Každý rok je soutěž v pečení něco málo přes měsíc nejoblíbenějším televizním pořadem a inspiruje nadšence a napodobitele. Je známo, že za branou sídla se během natáčení tísní zvědavci a pokouší se zahlédnout aspoň něco ze zdejšího dění. Přísná pravidla jsou tu proto, aby chránila férový průběh akce, a já je budu respektovat. Tedy pokud si je všechna zapamatuju. Manuál s pokyny k Týdnu pečení je objemný fascikl v kroužkové vazbě, kromě pravidel soutěže obsahuje i užitečné „rady“, jak se tvářit a chovat před kamerou. Já se sice maximálně snažil všechny pokyny důkladně prostudovat, jakmile jsem je obdržel, ale možná bych si je měl dnes večer pro jistotu projít ještě jednou. Jsem nervózní, že jsem třeba mohl na něco zapomenout. Strašně bych se styděl, kdybych soutěž jakkoli ohrozil.

Pokračujeme dlouhou zšeřelou chodbou a pak se Melanie náhle zastaví u jedněch dveří po naší pravici. Zkontroluje si své poznámky a pak dveře otevře. Do chodby se vylije jasné odpolední světlo.

„Tak, tohle je váš pokoj. Doufám, že se vám tu bude líbit.“

Projdu kolem ní dovnitř a ohromeně zamrkám. Místnost není velká, ale skrovnost plochy vynahrazuje neuvěřitelně vysokým klenutým stropem a velkým oknem, jehož parapet je jen kousek nad úrovní podlahy a pod stropem končí lomeným obloukem. Jako v kostele. Podél jedné stěny stojí toaletní stolek a vysoká komoda. Většinu místnosti zabírá obří postel s vyřezávanými dřevěnými sloupky spirálovitě se tyčícími ke stropu. Na zdi nad hlavou postele visí na drátě upevněném do korunní lišty olej znázorňující panství v jeho mladším věku.

Miluju tyhle viktoriánské domy – se všemi svými zvláštnostmi působí skoro jako lidé, jako by to mohli být vaši staří přátelé. Moc mě baví poznávat jejich příběhy, odhalovat jejich minulost. Přiznávám, že jsem nikdy neměl trpělivost na akademická studia, jinak bych se určitě stal historikem. Asi proto jsem se vrhl na dráhu restaurátora. Všimnu si praskliny v liště v rohu zdi. Je to jen tenká puklina, nenarušuje strukturu zdiva nebo tak něco. Nic, co bych nedokázal opravit, kdybych dostal příležitost. Málokdy mi uniknou všelijaké vady na budovách; je to síla zvyku, nemoc z povolání, tak jako si třeba zubař všímá nedokonalostí chrupu každého člověka, který se před ním usměje. Musím si připomenout, že tu nejsem kvůli restaurátorské práci, ale kvůli pečení. Avšak kdyby mě požádali, abych pomohl opravit aspoň něco v tomhle nádherném sídle – všiml jsem si i odřených či poškrábaných míst ve dřevě, také praskliny v parapetu, kde se drolí omítka –, nadšeně bych po takové příležitosti skočil.

„Určitě. Je to nádherný pokoj.“ Usměju se a odložím si tašku na postel s prošívanou květovanou přikrývkou.

Po Melaniině odchodu se na postel na chvíli posadím a nasávám atmosféru. Pak otevřu kufr a pověsím si košile na ramínka ve skříni. Nechci, aby se mi do zítřka pomačkaly. Na první den soutěže. Zalovím ve spodní části tašky a nahmatám fotografii v rámečku. Svou oblíbenou. Je na ní Frederick a naše dcera Lulu, jak jsem je vyfotil v parku. Zabalil jsem ji do trička, aby se mi cestou nerozbila, a teď ji opatrně vybaluju, přeleštím tričkem sklo a postavím si ji na noční stolek.

Přistoupím k oknu a vyhlížím ven, opřu si čelo o chladné olověné sklo. Stan je skoro přímo pode mnou, budova vrhá modravý stín na jeho špičatou střechu. Připadá mi neuvěřitelné, že se Týden pečení natáčí přímo v domě, kde Betsy Martinová bydlí. Která jiná televizní celebrita by něco takového dovolila? Předpokládám, že to pořadu pomáhá, je tím pádem mnohem intimnější. Týden pečení je zvláštní druh zábavy. Nepředstavuje jen pořad o pečení, i když to je samozřejmě jeho hlavní téma. Ovšem zároveň jde i o jakýsi únik do jiného světa, odskok do jednoduššího způsobu života, kde jsou lidé k sobě laskaví a kde se na cukr nepohlíží jako na nezdravou potravinu, ale jako na něco výjimečného, co je třeba sdílet a opatrovat. Kde můžete „miluji tě“ vyjádřit kouskem lahodného dortu.

Hruď se mi příjemně svírá napjatým očekáváním. Opravdu se mi to podařilo. Kdo by si kdy pomyslel, že tak obyčejný, všední koníček, jako je pečení, mě může dovést až sem? Kdo? Frederick. Vždycky v mé pečení věřil, obdivoval ho, až jsem si někdy říkal, jestli to není spíš tím, že je prostě zaslepený svou náklonností ke mně, než že by ho omráčily mé cukrářské schopnosti. Byl u toho od samého počátku a fandil mi při mých prvních, poněkud ubohých pokusech o krémové dorty. Toho dne, kdy nám zavolali z adopční agentury, jsem byl sám doma. Oznámili mi, že tam na nás čeká malá holčička, kterou si můžeme vzít za vlastní. Vzpomínám si, že jsem se podíval na hodiny, bylo teprve půl dvanácté. Frederick je optometrista a já věděl, že se až do večera bude věnovat svým pacientům, že je po zbytek dne nedosažitelný. Nevěděl jsem, jak mám vydržet to netrpělivé čekání a nezbláznit se radostí, tak mě napadlo, že zatím upeču piškotový dort s barevnými cukrovými konfetami plněný máslovým krémem. Dal jsem se do toho a celou dobu jsem si ji zkoušel představit. Tu naši malou Lulu. Těžko dnes uvěřit, že někdy existovala doba, kdy jsem neznal každý kousíček její bytosti. Každý její dětský úsměv, nadurděné mračení, každý světlý půlměsíček na jejích nehtech. Když se Frederick toho večera vrátil domů, uviděl na kuchyňské lince můj trochu šišatý dort. Podíval se na něj a pak na mě, já jen lehce kývl hlavou a jemu se rozzářily oči. Stali jsme se rodiči. Od té doby samozřejmě připravuju dobroty pro nás tři pořád. Pečení patří k mým nejoblíbenějším způsobům, jak se starat o svou malou rodinku. Cítím, jak se mi hrudník svírá návalem vděčnosti za to, že Fredericka mám, a hledám telefon, že mu napíšu zprávu, ale vzápětí si uvědomím, že jsem ho musel odevzdat. Představa, že jsem tu bez spojení, že nemůžu napsat a zeptat se, jak se daří Lulu, i když producenti mě ujistili, že mě budou kontaktovat, kdyby došlo k nějaké mimořádné události, mě naplňuje zvláštním pocitem, že jsem od všech velmi daleko.

Ale myslím, že je to tak hlavně kvůli tomu, abychom se mohli plně soustředit na Týden pečení. Dám si rychlou sprchu a převléknu se na večeři do jiné kostkované košile, jedné z těch, které jsem si koupil speciálně pro tuto příležitost. Zahlédnu se ve zkoseném zrcadle, které visí nad mým toaletním stolkem. Mám rozcuchané vlasy, nic neobvyklého. Jinak to na dvaačtyřicet není tak špatné. Snažím se vychutnávat si, že jsem tady. Co jiného je pečení, připomínám si, než způsob, jak ukázat ostatním, že vám na nich záleží. Soustředím se na pomyšlení, jak budou Frederick a Lulu moct pořad sledovat v televizi, až se bude vysílat. Vím, že i když se mi podaří udržet se v něm celý týden, půjde o krátký a pomíjivý zážitek. Musím to tak prostě brát. Navíc cítím takovou radost jako už dlouho ne. Úplně se vznáším na křídlech. Tak. Je čas sejít dolů a seznámit se s konkurencí.

STELLA

Podívám se na sebe do zdobného zrcadla ve dveřích skříně. Oblékla jsem si splývavou hedvábnou sukni a módní oversized svetr, obojí v odstínech růžové. Připínám si kruhové náušnice. Za sebou vidím svůj pokoj v Grafton Manoru. Vypadá jako nádherná rajská zahrada v tónech zelené. Tapety se vzorem šlahounů, které se pnou až ke korunní liště. Baldachýn nad postelí je z tmavozeleného damašku, takže si pod ním připadám jako v kouzelné zahradě. Za oknem se prostírá ještě víc zeleně, dlouhý trávník se táhne až k hustému lesu a za ním se na obzoru vlní vermontské hory. Tolik netknuté přírody najednou jsem neviděla za celé roky. Ze svého brooklynského bytu vidím akorát jeden strom a pár holubů. Tohle je něco úplně jiného. Když se na to všechno dívám, vybaví se mi slovo majestátní.

V žaludku mi nervózně kručí. Zítra touhle dobou už bude po prvním pečení. Snažím se neupínat k myšlence, že v soutěži postoupím příliš daleko. Ještě jsem si ani nevybalila tašku, jen jsem ji nechala ležet otevřenou v koutě, protože nechci něco zakřiknout. Koneckonců je tu pět dalších cukrářů a už teď je mi jasné, že nemám tolik zkušeností s pečením jako oni. Absolutně ne. Bylo to v informační brožuře, kterou nám rozdali. Obsahuje i naše životopisy, abychom si je mohli přečíst. Všichni ostatní tam mají neuvěřitelně vycizelovanou fotku a dlouhý seznam svých zkušeností s pečením, já jsem jim poskytla snímek, jak mě Rebecca na mou prosbu zvěčnila v parku, a pod ním následuje popis mé téměř nulové praxe. Budu mít štěstí, když zvládnu první den.