KALIBR

GILLY MACMILLANOVÁ

PRODLOUŽENÝ VÍKEND

KALIBR

Přeložila Jiřina Stárková

THE LONG WEEKEND

Copyright © 2022 by Gilly Macmillan. All rights reserved.

Translation © Jiřina Stárková, 2023

ISBN 978-80-242-9497-1

Obsah

PÁTEK

SOBOTA

NEDĚLE

PODĚKOVÁNÍ

Památce Oscara Macmillana,

moc hodného psa

PÁTEK

John by neměl řídit, probírali to včera s doktorem, jenomže Maggie postřehne výraz v jeho očích a bez řečí mu vloží do natažené ruky klíče od auta. John je pevně sevře v prstech.

Nasedne do Land Roveru, aniž dozadu uloží tašky s čistým povlečením a ručníky, ale Maggie to nekomentuje; poradí si sama. Fenka Birdie naskočí na zadní sedadlo, lehne si a hřbet si opře o tašky. Jazyk má vyplazený, pohled pozorný. Maggie zabouchne dveře.

Studený vítr, který od rána vane, jí pronikne až na kůži. Je teprve začátek září, ovšem nečekaně se přihlásil podzim. Ve vzduchu je cítit blížící se bouřka. Mraky letící po obloze se kupí na obzoru a jejich stíny se lehce dotýkají mohutného venkovského domu z kamenů a břidlice, schouleného v kotlině na svahu údolí.

John nastartuje Land Rover a Maggie má dojem, že přes jeho vrnění slyší hukot dalšího motoru. Svraští čelo. Jejich hosté mají přijet až pozdě odpoledne. Cesta stoupající do kopce nikam jinam nevede. Pokud se po ní někdo vydá, buď míří k farmě Elliottových, nebo zabloudil.

Krajina v okolí domu je rozčleněná a utříděná suchými zídkami z kamenů. Tvoří ji neohrazené neudržované pastviny a strmý, neupravený a jen částečně využitelný terén. Za ním se táhne nezkrotná divočina s nechráněným vřesovištěm skrývajícím bažinaté mokřady, zbrázděné osamocenými dolinami a sráznými stržemi, pokrytými nezpevněnou sutí. Hřebeny vzdálených hor zdobí skalnaté výčnělky.

Hranice farmy nejsou pevně vymezené. Pozemky Elliottových tvoří zčásti divočina a tak tomu je už po staletí. John a Maggie obhospodařují sto dvacet jedna tisíc arů a chovají osm set ovcí. Pastviny jsou bohaté i chudé, střídají se štědré a hubené roky. Nad vším se zvedá nedozírná nebeská klenba a v noci svítí hvězdy jasněji než v místech, která doposud navštívili. Hosté přebývající ve stodole to pokaždé nadšeně komentují.

Maggie nastraží uši, ve snaze uslyšet ještě něco, ale brání jí v tom hučení Land Roveru. Nezabývá se tím. Tady v kopcích bývají zvuky zkreslené. A ona má před sebou spoustu práce.

Zapne si bezpečnostní pás. „Zdálo se mi, že slyším, jak někdo jede nahoru.“

John neodpoví. Nohu má na plynu a Land Rover se dává do pohybu. Maggie se otočí k manželovi. „Jsi v pohodě?“

„Proč bych nebyl?“ Vůz projede vraty farmy. Na cestě plné výmolů začne nadskakovat.

„Nebuď takový.“

„Promiň.“

John se dívá před sebe a ona zkoumá jeho profil. Na tvářích a na nose má pavučinky rozšířených žilek, kůži na lícních kostech napjatou. Ranní holení odbyl, ovšem oči má bystré jako vždycky. Je to dobrý člověk. Poznala to hned ten den, kdy se s ním seznámila.

Zahledí se na něj pozorněji a pátrá po známkách toho, co není vidět: oblasti mozku propletené nervovými dráhami, popraskanými jako žilky v jeho obličeji. „Máme podezření na demenci s Lewyho tělísky. Je mi to moc líto,“ oznámil jim lékař. Ta konzultace se už ztratila v bezpočtu ostatních, avšak Maggie si bude pořád pamatovat diagnózu a soucitný komentář i to, jak sebou přitom John trhl, jako by schytal úder.

Dívá se na něj pohroužená do myšlenek, a tak přehlédne motocykl za zatáčkou cesty, nakloněný na stranu, černý a silný. Řítí se přímo na ně.

John v poslední chvíli zprudka sešlápne brzdu. Trhnutí vozu hodí Maggie dopředu a pak dozadu a vyrazí jí vzduch z plic.

„Promiň,“ omlouvá se John do nastalého ticha. „Jsi v pořádku?“

„Myslím, že ano. A ty?“ Srdce jí buší. Ucukne před návalem bolesti v místech, kde se jí do hrudi a do ramene zařízl pás.

„Bolí tě něco?“

„To nic není.“

John kývne a otočí se dozadu na fenku. Ta k němu stočí bělmo očí, ale zdá se v pořádku. Jen na ni spadl ručník z jedné napěchované tašky.

„Hodná Birdie,“ pochválí ji.

Motorka zastaví smykem napříč cesty, nebezpečně blízko od přední kapoty Land Roveru. Motocyklista je mohutný, na sobě má černý kožený oděv a černou přilbu. Ačkoli ji má nasazenou, je zřejmé, že to není žádný z místních poslíčků.

Sesedne. Na hledí se mu odráží tmavé stromy podél cesty. Maggie bleskne hlavou, že na ně možná dostal vztek a pokusí se je obvinit z možné srážky. Chlapovi jako on se neubrání. Zrychlí se jí dech.

John stáhne okno. „Dávejte pozor, kam jedete,“ křikne. Na spánku mu pulzuje vystouplá žíla.

„Přestaň,“ varuje ho Maggie. Tady v kopcích si zvykla, že je v bezpečí před čímkoli s výjimkou přírodních živlů. Odloučení od lidí i život stranou od civilizace vždycky zbožňovala. Nicméně změna, již prožívají od Johnovy diagnózy, je jako dnešní ostrý vítr. Otřásla jejich životy a Maggie se bojí, že ona a John dospěli do stadia, kdy po jakémkoli otřesu zůstává všechno vratké.

Birdie zavrčí a zvedne se. Strčí jim hlavu mezi ramena. Vycení zuby.

„Birdie!“ Maggie jí položí ruku na záda. Birdie přestane vrčet, ale svaly má napjaté, chlupy naježené a nespouští z motorkáře oči.

Muž zvedne hledí a přistoupí k oknu na straně řidiče. Ústa mu zakrývá šátek a oči jsou utopené ve stínu. „Sháním Elliottovy.“ Má přízvuk z jihu. Vydal se daleko na sever; coby kamenem dohodil je hranice se Skotskem.

„To jsme my,“ odpoví John.

„Mám pro vás zásilku.“

„Zásilky se nechávají u vrat na farmu. U paty kopce.“

„Mám vám ji předat osobně. Podle speciálních instrukcí.“

Oba sledují, jak se muž rozvážně vrací pro balíček, který má vzadu na motorce. Podá Johnovi kartonovou krabici. Ten ji předá Maggie. Je nezalepená, neoznačená a poměrně těžká. Maggie otevře klopy, nakoukne dovnitř a uvidí další krabici ve tvaru kvádru, v balicím papíru a ovázanou stuhou. Vedle ní je zasunutá obálka. Maggie ji vezme a z kapsy košile vyndá brýle, aby přečetla drobné a úhledné písmo: „Pro Jayne, Ruth a Emily.“

„To není pro nás,“ namítne, ale vzápětí se rozpomene. „Jayne se jmenuje ta paní, která si rezervovala stodolu na víkend. Určitě je to pro ni. Pro ně…“

„Mám zprávu i pro vás.“ Motorkář jí podá list papíru s pokyny. Maggie je přečte nahlas.

„Kartonovou krabici, prosím, vyhoďte a zabalený dárek položte na stůl ve stodole Temná hůrka proti vstupu do kuchyně a dopis o něj opřete, aby ho moje přítelkyně uviděly hned, jakmile po příjezdu vejdou do dveří. Jedná se o zvláštní překvapení, proto ocením, když mému přání vyhovíte. Děkuju.“

Bez podpisu. Maggie list otočí, jenže na zadní straně nic není.

„Dobře. Asi je to v pořádku,“ řekne. Napětí ustupuje. Hosté se někdy chovají dost divně. „Do stodoly zrovna jedeme.“ Maggie se pořád cítí stísněně, ale zároveň se stydí za to, že si předtím připadala ohrožená.

Motorkář přikývne. Sklopí hledí a odjíždí stejně rychle, jak přijel. Kola motorky za ním odhazují bláto a na Maggiiných rtech zanechávají otázky: kdo to byl, od koho převzal balíček a proč vážil cestu, aby se dostal až sem do kopců. Usoudí, že jí do toho nic není, přesto v ní „zvláštní překvapení“ a „speciální instrukce“ vzbudí zvědavost.

„Tak za prvé,“ prohodí. „Odkud myslíš, že přijel?“

„Mohli jsme ho zabít.“

John to cedí přes zaťaté zuby. Je naštvaný, protože ho vyděsilo, že se jen o chloupek vyhnul srážce. Maggie zvažuje, jestli si přece jen nemá sednout za volant sama, když je manžel tak rozrušený. Už už to má na jazyku, ale slova jí uvíznou v hrdle. Každý návrh, který mu má něco usnadnit, uráží Johnovu hrdost a ji trápí, že by se ho měla dotknout.

A tak balíček zvedne a opatrně jím zatřese. „Někdy si lidi dají takovou práci…“ poznamená. „Doufám, že ať je uvnitř cokoli, bude to stát za to.“

John vrhne pohled stranou, zavrtí hlavou a zamumlá něco, co Maggie nezachytí, a upře pohled na cestu před sebou. Maggie si všimne, že svírá volant pevněji, až mu pod tenčící se kůží zbělají klouby prstů.

Jeho ruce… pomyslí si s vědomím, že od jeho diagnózy se častěji uchyluje k nostalgii a vzpomínkám, nicméně si ten požitek dopřeje. Co všechno ty ruce dokázaly a čeho dosáhly! Líbí se jí stařecké skvrny i šlachy připomínající silné struny. Spatřuje v nich spokojené roky jejich manželství i náročná léta farmářského života.

Jenže křečovité sevření volantu, potřásající hlava a mumlání – to mu není podobné. Je to další změna, nová a znepokojující. Maggie se pořád učí vnímat projevy jeho diagnostikovaných symptomů a rozpoznávat, co znamenají, a má nepříjemný pocit, že dnešní den je jedním z těch, kdy John podlehne hluboké skepsi.

„Nad čím tak kroutíš hlavou?“

„Je to špatné znamení. Ten balíček.“

„Jak tě to napadlo? Jak to vůbec můžeš vědět?“

John nachýlí hlavu na stranu. Tím naznačuje, že ví své. Maggie se to snaží zahnat smíchem, ale zvuk, který jí vyjde z úst, je neupřímný a přistihne se, že svého muže bere napůl vážně. John se často utápí v pesimismu nebo v zoufalství, je rozrušený, zapomnětlivý a někdy vidí to, co vidět není. To všechno je hodně znepokojující, ovšem Maggie nemůže popřít, že vzhledem k tomu, jako dlouho ho zná, ví, že John dokáže vycítit víc než ostatní.

Sáhne si na zátylek, aby si prohmatala místo postižené svalovým přepětím. Dotyk chladných prstů jí vyšle zachvění do celého těla. Myslí na krabici, na to, jestli je špatným, nebo dobrým znamením. Po chvilce ticha ji položí na podlážku pod nohama.

Land Rover nadskakuje a kodrcá po stoupající rozježděné cestě. Když hrozí, že by pohyb vozidla mohl balíček poškodit, Maggie ho zapře nohou. Kdyby se obsah, ať už je jakýkoli, rozbil, jejich hosté by mohli zanechat na webu nepříznivé hodnocení. A to je to poslední, co si ona a John můžou dovolit.

Dopis je napsaný, krabice úhledně zabalená. Trvalo mi to docela dlouho – výsledek měl být bezchybný a lákavý. Pokyny pro majitele stodoly Temná hůrka jsou promyšlené a předání do puntíku dokonalé, aby nikdo nemohl vystopovat odesílatele.

Právě mi přišlo potvrzení na jednorázový mobil, že dopis i balíček byly osobně doručené spolu s pokyny.

Uf…

Je to báječný pocit – především úleva, ale taky uspokojení, protože plánování mě moc baví. Myslím, že se dá říct, že moje chování hraničí s umanutým puntičkářstvím.

Ovšem co bude dál, neovlivním, a při tom pomyšlení mě slastně zamrazí v zádech. Režírovat divadelní kus na dálku není jednoduché.

Musím doufat, že Elliottovi udělají do puntíku to, o co je žádám, a kulisy naaranžují na určené místo, aby se mohla zvednout opona před prvním dějstvím.

Úzkou silnici svírají z obou stran řady stromů, vzpřímené kmeny stojí hustě u sebe a jejich nízko skloněné olistěné větve brání průchodu skomírajícího odpoledního světla. Emily vyndá z jednoho ucha bezdrátové sluchátko. „Vypadá to jako v pohádce,“ poznamená.

Odkašle si, aby vyhnala z hrdla hodiny mlčení, rukávy svetru si přetáhne přes zápěstí a pevně se obejme pažemi. Měla Jayne nebo Ruth požádat, aby v autě přitopily, ale styděla se. Jejich důvěrnost, s níž před ní mají deset let náskok, ji uvádí do rozpaků. Připadá si jako vetřelec.

Jayne za volantem zdvihne obočí. Konečně, pomyslí si. Emily promluvila! Většinu jízdy buď spala, nebo měla v uších sluchátka.

„Pohádka v dobrém smyslu?“ zeptá se Ruth a otočí se dozadu. Emily je pro ni hádankou a Ruth si usmyslila, že ji během víkendu líp pozná.

„Ani ne,“ odpoví Emily. Pohádky, které se jí předčítaly v dětství, byly strašidelné.

Ruth neví, co na to má říct. V reakci jí brání Emilyin relativně nižší věk. Ví, že je to hloupost, rozdíl deseti let byl mezi nimi vždycky, přesto se Ruth obává, že cokoli řekne, vyzní povýšeně, i když o nic takového neusiluje. Upře pohled před sebe a zkontroluje satelitní navigaci.

„Co nevidět budeme z lesa venku,“ oznámí. „Doslova. Podle téhle vymoženosti máme být na místě asi za čtyřicet minut.“

Jsou na cestě už několik hodin a míří na sever. Svalstvo mají ztuhlé, mysl otupělou. Ruth nedala jinak, než že všem připraví oběd, nemastné neslané sendviče, které zřejmě uchystala ještě za svítání. Pro Emily je to jen další pachuť toho, co připomíná školní výlet.

Jen co auto vyjede z lesa, přední sklo zaplaví světlo a objeví se krajina. Jayne se usměje poprvé od chvíle, kdy se ráno probudila s Markovou rukou na boku. Zpočátku si myslela, že se s ní chce milovat, ale byl to rozvážnější dotyk a jakoby omluvný. Mark držel v druhé ruce telefon a budil ji se zprávou, že s nimi dnes do Northumbrie nebude moct odjet. To znamená, že přijde o první z jejich tří plánovaných večerů mimo domov.

Jayne to rozladilo. Nemilá novina ji ranila a stejně tak hádka, která kvůli tomu mezi nimi vypukla. Hašteřili se neobratně, oba otrávení z toho, jak to navzájem přijali, každý s pocitem, že právě on je ten ukřivděný.

Nicméně s každým kilometrem směrem na sever se jí postupně vracela dobrá nálada, monotónnost dálnice ji uklidňovala a radostné očekávání prodlouženého víkendu, který má před sebou, opět získávalo pevné obrysy.

Třídenní výlet se tedy bude skládat z jednoho „dámského“ dýchánku a po něm ze dvou večerů, kdy bude celá šestice spolu. Není to přesně to, co chtěla, ale i tak je to fajn a pořád může Marka překvapit tím, co pro něj připravila. Mark mimo jiné zdůraznil, že by možná měla zapracovat na tom, aby se s nečekanou změnou plánů snažila líp vyrovnat. A přesně to udělá. V životě se dá vždycky něco vylepšit a ona se dřiny nebojí.

Soustředí se na pozitiva. Na tenhle víkend se těšila týdny. Potřebuje pauzu. Připadá jí, že Ruth neviděla od té doby, co se jí narodil Alfie. Bude příjemné dohnat, co zameškaly. Což je někdy snazší, když nejsou ve společnosti svých manželů, kteří na sebe strhávají pozornost soukromými vtípky a vzpomínkami.

Emily na zadním sedadle zase ztichla. Dýchne na okno, prstem napíše svoje a Paulovy iniciály a kolem nich nakreslí srdíčko. Nehty má pěstěné a nalakované nevtíravým bledě modrým odstínem, hřbety rukou opálené. Velký smaragd na prsteníčku ladí s barvou jejích očí. Když ji Paul žádal o ruku, podržel jí prsten u očí a zeleň drahokamu přirovnal k jejím zorničkám. Jeho úsměv byl tak široký a vřelý, až ji to dojalo. Vypadal jako kocour, co slízl smetanu, a ona si připadala výjimečná.

Fakt, že je vdaná, Emily pořád vzrušuje. Vůbec nepočítala s tím, že se provdá tak brzy, v pouhých třiadvaceti letech, natož že si vezme mnohem staršího muže, ale zamilovala se, do vztahu skočila po hlavě a zatím je to úžasné. Paula zbožňuje a zbožňuje i jejich společný život. Nadto může předvádět ten velký drahokam před všemi skeptiky včetně své matky, které se nikdy nepodařilo zásnubní prsten získat. Potom, co od nich Emilyin otec odešel, si její máma povětšinou obstarávala toxické partnery, modřiny a neustále se prohlubující závislost na alkoholu.

Emilyin zkondenzovaný dech se odpaří ze skla, vezme s sebou iniciály a srdíčko i kouzelné vzpomínky. Za okny ubíhá venkovská krajina. Zídky a vrata, pastviny a kopce. Spousty černohlavých ovcí. Kůň, který na něco čeká. Taková prázdnota. Jednotvárnost.

Ruth a Jayne si povídají o rozhlasové hře, co právě vysílají v rádiu. Hra i jejich rozhovor znějí snobsky a rádoby zasvěceně, což potvrzuje Emilyin dojem, že ty dvě jsou nudné. Ačkoli o zapojení do rozhovoru nestojí, mrzí ji, že nepřijala Rutin návrh, aby si sedla na místo spolujezdce. Vzadu se o to víc cítí jako malá holka.

Touží po tom, aby Jayne přidala plyn a dopravila je k cíli co nejrychleji, protože má jízdy už po krk, jenomže středová dělicí čára na asfaltu zmizela a zdá se, že se vozovka pořád zužuje a nutí auto zpomalit. Jako by řízení převzala silnice.

Zasune sluchátka zpátky do ucha, zavře oči a myslí na dovolenou na jihu Francie, z níž se s Paulem nedávno vrátili. Lety obchodní třídou, hotel, lázně, sex. Všechno bylo přepychové. Paul je dokonalý. Choval se jako džentlmen. A ona si připadala jako princezna, i když k ní stevardka vyslala takový ten významný pohled, jako by říkala, že Emily není první mladá holka, kterou viděla v kabině letadla po boku staršího muže, a že nebude ani poslední. Emily se s chutí blýskla svým prstenem.

Manželství však není jen zábava. Dnes ji Paul zklamal. Emily touží po tom, aby tady byl s ní. Má-li být upřímná, cítí víc než zklamání. Zazlívá mu, že trval na tom, že musí být v práci a přiměl ji, aby odjela na prodloužený víkend dřív než on a s těmihle dvěma ženami, které sotva zná.

„Ale no tak, Em,“ domlouval jí. „Je to jen jeden večer. Snaž se. Opravdu mi moc záleží na tom, aby ses s mými přáteli skamarádila.“ Citové vydírání.

Byla ráda, že se jí až doposud dařilo vyhýbat společným večerům nebo nedělním obědům, protože má neodbytný pocit, že si s těmi dvěma ženami nemá co říct. Bohužel z rozhovoru s Paulem vyplynulo, že by ho zklamala, kdyby neudělala to, co od ní očekává. A tak souhlasila. Teď toho lituje. Zvlášť proto, že s nimi nejsou jejich manželé. S Markem a Tobym je větší zábava než s jejich manželkami, ale prý odjet nemohli a omluvili se na poslední chvíli. Takže teď má před sebou čtyřiadvacet hodin v Jaynině a Rutině vyčerpávající společnosti. Ruth už jí dala povýšenost najevo a Jayne na ni upírala nepříjemně pronikavý pohled, kvůli němuž se cítila prázdná a hloupá.

Povzdychne si a její dech znovu zamlží okno. Nakreslí další srdíčko. Tentokrát má na Paula vztek, takže jejich iniciály nepřidá.

John je v pokušení odvézt balíček zpátky na farmu, hodit ho do popelnice a rozloučit se s ním jednou provždy. To samé by rád provedl s jejich hosty, kdyby to bylo jen trochu možné.

Myslí si, že ta zatracená zvláštní zásilka je jen dalším projevem směšnosti a arogance lidí, kteří přijedou strávit pár dní ve stodole. Chtějí se jen bavit a hrát si. Nemají absolutně žádnou vazbu ke krajině, již jeho předkové obhospodařovali víc než sto let.

S každou skupinou hostů, kteří přijeli do Temné hůrky minulý rok – od chvíle, kdy Maggie začala nabízet ubytování –, se jeho nespokojenost násobila spolu s pocitem, že dochází ke zneuctění něčeho, co je pro jeho rodinu svaté. Stodolu zrekonstruoval svépomocí pro svého syna Williama a pro generace Elliottových, které jak doufá, budou následovat.

Nemine den, aby si nevzpomněl na lidi, kteří se touhle krajinou procházeli dávno před ním, a aby nezdůraznil, že se máme poučit z minulosti, v níž jsme všichni zakořenění.

Je přesvědčený, že minulost obsahuje varování. A ta se musí ctít. V tomhle koutě světa, hluboko v Northumbrii, je minulost krvavá a okořeněná mýty a dějinami. Drsná krása se dobře fotografuje, ale není to golfový trávník.

Chce Maggii znovu říct, že stodola by se neměla pronajímat, a zase uvést své důvody, jenže ona už to slyšela bezpočtukrát a on nesnese ten soucitný pohled v jejích očích. Rozumí tomu, co John cítí, avšak jen namítne: „Do lidí, kteří sem mají přijet, nevidíme,“ a „Potřebujeme peníze.“ Má pravdu, a tak John mlčí a soustředí se na to, aby hosty bezpečně dopravil po cestě nahoru.

Jízda ke stodole je obtížná. Trvá asi dvacet minut, a čím výš se ocitnou, tím víc sebou Land Rover hází a nadskakuje. Konečně se cesta ostře stočí a vynoří se z lesa do odříznutého údolí.

Odtud je vidět na kilometry daleko a Temná hůrka je jediná budova v dohledu. Stíny a světlo pod běžícími mraky si v nekonečné volné krajině hrají na honěnou do všech stran. Perspektiva se zužuje a zase se rozpíná. S měnícím se počasím se vrstvy detailů ukrývají a zase objevují. Barvy jsou nestálé, v jednu chvíli vybledlé, hned zase zostřené. Textury se zdají sametově hladké a přívětivé, než zhrubnou a stanou se nelítostnými.

John Elliott tady strávil celý život a miluje to tu celým srdcem. Ví, že ztrácí paměť, a ví, že realita je teď pro něj pokřivená a už se v ní nedokáže snadno orientovat a že jediným pevným bodem je Maggie.

Přesto sám sobě dennodenně přísahá, že nikdy nezapomene na své poslání být správcem tohoto kraje.

Déšť zabubnuje do čelního skla jako hrst kamínků. Ruth na sedadle spolujezdce bezděčně ucukne a ohlédne se dozadu na Emily. Mateřské instinkty je těžké potlačit, třebaže si je osvojila nedávno. Rutinu synovi Alfiemu je teprve šest měsíců a ona je doslova nabitá ochranářskými instinkty, přesto si uvědomuje, že se k Emily nesmí chovat jako k náhražce dítěte jen proto, že je nesrovnatelně mladší než ona.

To by bylo v mnoha ohledech špatné. Všechny tři si jsou rovné, mají za manžele ty nejbáječnější muže a Ruth doufá, že v závěru víkendu bude považovat Emily za svou novou kamarádku.

Ruth odešle další textovku Tobymu s dotazem, jestli ke své sestře dojel v pořádku. Na její předešlé zprávy neodpověděl, ale touhle dobou už by měl být na místě a hrát si na spasitele. Právě tak jako druzí dva manželé si na poslední chvíli našel důvod, proč s nimi neodjede už v pátek, a Ruth z toho vůbec nemá radost. Prodloužený víkend mimo domov představuje pro jejich partu jakýsi rituál a letos se navzájem ujišťovali, že po Robově smrti je takový výlet důležitější než jindy.

A Toby jako naschvál dal přednost své sestře, která pro něj nikdy nehne ani prstem! Kdy dá přednost Ruth, své manželce? Nebo jejich synovi?

Ví, že by mu neměla posílat tolik zpráv – během uplynulé hodiny jich bylo deset –, jenže jí leze na nervy, proč není schopný odepsat, a zvlášť v téhle situaci, kdy mu musí být jasné, že Ruth potřebuje jeho oporu.

Ovšem on si s tím neláme hlavu. Jeho mobilní telefon je předpotopní a Toby si odmítá pořídit modernější. Myslí jen na své vědecké bádání a v důsledku toho se chová chaoticky a často spoléhá na to, že Ruth všechno zařídí. Kdysi se jí to líbilo; měla pocit nepostradatelnosti, jako by byla mimořádně zdatná manželka a organizovala oblast jejich života, v níž může vyniknout. Po narození jejich syna ji to však začalo vyčerpávat.

Teď už by se Alfie měl probudit z odpoledního spánku. Když dopoledne odcházela z domova, byla celá nesvá a trápily ji pochybnosti, jestli se její matka dokáže o Alfieho postarat tak, jak si to Ruth představuje.

Včera až do pozdního večera plnila několik stránek radami a připomínkami, jak a co a kdy udělat, vzala v úvahu všechny možné okolnosti, které by mohly nastat, co ji jen napadly – její matka si však od ní poznámky vzala téměř ledabyle a ani se do nich nepodívala. Ruth ji přiměla, aby jí slíbila, že je pročte, ale kdoví, zda to vůbec udělá. Profesorka Flora MacNeilová ví vždycky všechno nejlíp.

Ruth se s povzdechem zavrtí na sedadle. Necítí se dobře ani na těle, ani na duši. Pásek džínů se jí zarývá do těla. Na bavlněné halence má skvrnu od kávy. Letmý pohled do zrcátka jí potvrdí, že řasenka odputovala na tváře; černé šmouhy odolávají i nasliněnému prstu. Přestane se snažit, když auto nadskočí ve výmolu a ona se málem píchne prstem do oka. Ve srovnání s oběma ženami si připadá jako zanedbaná, nevhodně oblečená mamina. Emily je nádherná, mladá a štíhlá. Jayne je hubená jako lunt, ve skvělé tělesné kondici a ani není nalíčená. Září zdravím a sebejistotou.

Jayne vypne stěrače, jakmile začnou drhnout o sklo. Přestalo pršet. Byla to jen přeháňka, prudká, rychle však ustala. Nic dramatického.

„Jsi v pohodě?“ zeptá se Jayne a vrhne pohled na Ruth. „Mračíš se.“

Jayne trápí, že její přítelkyně vypadá vyčerpaně a přepadle. Ruth sice cestou nemlčela jako Emily, ale ani nebyla tak výřečná jako obvykle. Pod očima má váčky a pleť má těstovitou a odulou, jako by o sebe v uplynulých několika týdnech, co ji Jayne neviděla, nedbala.

„To víš, že jsem.“ Ruth zaklapne zrcátko a pokouší se protáhnout. Stáhne ramena dozadu, ale cítí, jak svaly protestují. Jayne je dobrá kamarádka. Není vznětlivá ani vtíravá, je klidná a laskavá. Spolehlivá. Už kvůli ní stojí za to se vzchopit. „Těším se, až budeme na místě.“

„Děláš si starosti o Alfieho?“

Ruth je za tu otázku i za Jayninu všímavost vděčná, ačkoli by nerada přiznala, jak moc je rozrušená. Styděla by se před Emily. „Trochu.“

„Bude v pořádku.“

Ruth kývne. Vděk vystřídá podráždění, protože poznámka je povrchní. Kdykoli dá Ruth najevo starost o své dítě, každý odpoví se zdvořilou podlézavostí. Je to skoro reflexivní, mechanická reakce. Ale co když si její obavy zaslouží větší pozornost? Možná doplňující otázku? Projev zájmu a ohleduplnosti?

Ruth považuje roli čerstvé maminky za nanejvýš intimní, jenže zároveň strašně osamělou. Pokouší se rozpomenout, kdy naposledy cítila se svými přáteli vzájemnou sounáležitost. Rozhodně před Alfieho narozením. Jakmile si uvědomí, že se s některými neviděla bezmála rok, přepadne ji pocit ztráty.

Osamělost nezmírnil ani návrat na chirurgii; popravdě ji ještě prohloubil. Práce na plný úvazek je nezbytná, protože s Tobym potřebují peníze, ale znamená to, že přišla o kamarádky, s nimiž se seznámila na mateřské, s maminkami jako ona. Už s nimi nemůže chodit na dopolední kávu ani na společná setkání s dětmi.

Denní rozvrh má nabitý. Buď dojíždí do práce a Alfieho nechává v jeslích, nebo je v ordinaci, prochází seznam pacientů a přitom se děsí, co všechno nestíhá doma. Zdá se, že nemá čas ani na kus řeči se svými spolupracovníky nebo na skleničku s přáteli. Všechno dělá v poklusu. A ustavičně si připadá neschopná, jako by nic nedělala pořádně.

Zkontroluje telefon. Matka jí na poslední zprávu neodpověděla, ovšem Ruth musí být spravedlivá, protože signál začíná kolísat.

Úzkost se mění v tlak, který jí klíčí v hrudi a prorůstá do všech částí těla.

Než se jí narodil Alfie, byla z vidiny mateřství nadšená. Chtěla ho a těšila se na něj, svědomitě se připravovala, přečetla všechny knížky o miminech, které jí přišly pod ruku, a studovala nejnovější lékařské výzkumy. Žádná drobnost jí nepřišla natolik malicherná, aby ji nebrala vážně, a nic ji nemohlo zaskočit.

Stejným způsobem odjakživa přistupovala k životu, dosáhla svého snu stát se doktorkou a snažila se splnit očekávání svých blízkých. Důsledností. Pozorností k detailům. Poctivou prací.

Po Alfieho narození ji šokovalo zjištění, že veškeré její plánování bylo k ničemu. Místo aby měla všechno pevně v rukou, od okamžiku, kdy jí položili jejího chlapečka na břicho, přistupovala k mateřství instinktivně a neorganizovaně a všechno, co se dočetla, bylo najednou zbytečné. Jako by během porodu podstoupila změnu osobnosti.

Začala být posedlá jeho křehkou, ještě vlhkou hlavičkou, každým jemným záhybem kůže, každičkou podrobností jeho tělíčka. V uplynulých šesti měsících zakoušela ty nejintenzivnější pocity ve svém životě. Někdy by Alfieho samou lásku snědla. Neexistovalo nic, co by pro něj neudělala.

Toby ke svému synovi tak hluboký citový vztah nemá. Je to znát a Ruth mu to zazlívá. Vrazilo to mezi ně klín.

Týdny se opájela nadějí, že tenhle víkend, jejich vůbec první dny bez Alfieho, k sobě znovu najdou cestu. Touží po tom, aby se jí Toby zase dotýkal. Je to bezmála rok, co se spolu naposled milovali. Toby s ní přerušil veškerý fyzický kontakt pár měsíců potom, co otěhotněla, a Ruth se po jejich intimitě hrozně stýská.

Zničehonic ji přepadne silná touha se napít. Stačil by jeden hlt. Otupil by úzkost a pomohl navodit náladu na večer s Jayne a Emily.

Po Alfieho porodu a během mateřské začala potají pít. Nejdřív si dávala skleničku na povzbuzení, ale co nevidět byl alkohol to jediné, co ji zbavovalo pocitu, že ztrácí kontrolu nad svým životem.

Ten pocit nezmizel ani po návratu do práce, kdy bylo Alfiemu osm týdnů. Všechno bylo ještě horší. Přistihla se, že sotva udrží pozornost, aby náležitě vyslechla své pacienty, a štvalo ji, jak moc od ní očekávají a o co ji připravují.

Ví, že musí přestat pít. Nedělá to dobrotu. Vzpomene si na e-mail, který jí přišel včera od kolegů na chirurgii, a na formální varování ohledně jejího chování. Tobymu o tom ještě neřekla. Jen ta představa ji drtí.

Potíž je, že neví, jak má přestat pít, protože poslední dobou má čím dál silnější dojem, že se jí vymkl z rukou nejen její život, ale i ona sama; jako by vyklouzla z kotvicích lan, která ji stabilizovala.

Aby odvedla pozornost od narůstající paniky a bažení po alkoholu, zadívá se ven a pozoruje míjející krajinu. Překvapí ji nesmírnost toho, co se jí nabízí. Vřesoviště, slatiny. Bezútěšné i v tuhle roční dobu. Připomínají kulisy středověkého románu. Působí jí starost, že skoro celou cestu mlčela. Co si o ní pomyslí ostatní? Měla by prohodit něco pozitivního.

„Vlastně se na ten dnešní dívčí mejdan moc těším,“ poznamená. „Jen my tři. Bez chlapů.“

Ruth se podívá dozadu, jestli ji slyšela i Emily, ale ta má v uších sluchátka a zavřené oči.

Jayne zpomalí a rozhlédne se. Krajina se ničím nepodobá tomu, na co jsou zvyklí na jihu Anglie. Je přenádherná. A ona se najednou cítí jakoby nicotnější a oslněná. Představa, že se ocitnou ještě hlouběji v divočině, ji vzrušuje. Markovi se tady bude taky líbit.

Zamyslí se nad svými pocity z jeho omluvy na poslední chvíli. Už nemá takový vztek jako ráno, spokojená však není.

Nedokáže se zbavit hlodajícího podezření. Má v povaze všechno zpochybňovat – v armádě pracovala ve zpravodajském oddělení a získané informace mohly životy buď zachránit, nebo zmařit, proto byla puntičkářská a cokoli slyšela nebo se dozvěděla, si ověřovala –, jenomže domluva na nadcházejícím víkendu se změnila ve frašku a i tu největší naivku by napadlo, že tady něco nehraje.

Nejdřív poslal zprávu Paul, že v pátek odjet nemůže, ale že Emily s nimi i tak pojede. Potom napsal Toby nějakou historku o své sestře. Do třetice se omluvil i Mark, prý mu do toho přišlo něco v práci. To prostě nemůže být náhoda, že s nimi ani jeden z manželů dnes večer nebude, přestože se všichni tři tváří, že to tak je. V nejlepším případě jde o hodně nepravděpodobnou souhru okolností.

Jayne je v pokušení zeptat se obou kamarádek, jestli jim nepřipadá divné, že s nimi dnes žádný z jejich partnerů nemohl jet, něco jí v tom však zabrání. Pohlédne na Ruth a pak do zpětného zrcátka na Emily. Pravděpodobně teď něco takového nechtějí slyšet. Emily má stejně sluchátka. Kdyby se o tom Jayne zmínila, jen by to všem zhoršilo náladu. Pomyslí si, že i Ruth a Emily mají obavy, ale nechávají si je pro sebe, a tak se přizpůsobí.

A Ruth má pravdu. Dnešní večer si bez jakéhokoli vysvětlování můžou jaksepatří užít i bez manželů. Jayne ví, že ona i Ruth se budou dobře bavit. Uvidíme, zda Emily přestane být tak ostražitá a nemluvná.

Výhodou je, že jejich manželé přijedou v sobotu až před obědem a cokoli, co měli za lubem, pokud něco takového bylo, vyjde najevo. Ani jeden neudrží tajemství dlouho. Na to si jsou navzájem příliš blízcí.

Z jejich party bude chybět ještě někdo, ale v porovnání s tím, jak je rozladěná z nepřítomnosti trojice mužů, tahle dodatečná absence Jayne naopak potají těší.

Edie pozvání na víkend odmítla s tím, že bez Roba by to pro ni bylo utrpení. Všichni to chápali. Robova smrt zanechala během uplynulých pěti měsíců propast v životě všech, nejcitelněji u Edie. Což je samozřejmé. Rob a Edie spolu chodili od střední školy. Jayne se neubrání myšlenkám na jejich dceru Imogen. Při Robově pohřbu na ni byl žalostný pohled. Tátu měla moc ráda.

Jayne se Markovi ani nikomu jinému nesvěřila, jak se jí ulevilo, že s nimi Edie o víkendu nebude, právě proto, že ji všichni tři muži nekriticky zbožňují.

Nemůže popřít, že jí pobyt bez ní připadá jednodušší. Ať má dobrou, nebo špatnou náladu, Edie na sebe pokaždé strhne všeobecnou pozornost.

„Já se taky na dnešní večer moc těším,“ prohlásí. „Kočky mají pré.“

Jedna věc mě udivuje: dalo by se očekávat, že když nemůžu ovlivnit, co se dnes večer semele v Temné hůrce, po všem tom důmyslném plánování mě to přivede k šílenství. Nicméně mě to vzrušuje a vyvolává ve mně pocit, že žiju. Utvrzuje mě to v tom, že zase dokážu něco cítit.

Jen tak poznám, že co dělám, je správné.

Rob tady není už pět měsíců a celou tu dobu mě pronásledovala celková otupělost. Všichni se s jeho smrtí očividně vypořádali, ačkoli mně to připadá nemožné. To já mám problém otočit list. Zbylo mi jen osamění a mým jediným společníkem je palčivá bolest z toho, jak moc mi chybí.

Samozřejmě mám Imogen. Svou dceru. Své záchranné lano. Bez ní by mě pohltila bezútěšná bezmoc.

Čas od času si na webových stránkách North Devon Gazette najdu popis Robovy smrti. Je to masochistický návyk a nedokážu se ho zbavit. Neubráním se a čtu to pořád dokola, ačkoli mě chladnokrevné konstatování „faktů“ pokaždé dopálí.

North Devon Gazette, pátek, 17. května 2019

Nedaleko Hartland Quay na pobřeží Severního Devonu utonul nešťastnou náhodou Robert Porter (37 let). V úterý fotografoval místní přírodu, když ho překvapil příliv a strhl ho do moře. Jeho přátelé vyrozuměli záchranné složky. Pobřežní hlídka ze Swansea vylovila jeho tělo pod útesy ve středu v 18:00. Robert po sobě zanechal manželku Edie a dceru Imogen.

Kde jsou slova, která mají nějaký obsah? Slova, která vyjadřují nesmírnost naší ztráty?

Kdybych dostala za úkol napsat o Robově smrti já, v mém líčení by nechybělo to, jak moc mě zdrtilo, když moře rozbilo jeho tělo o pobřežní skály. Čtenář by zjistil, že mě dodnes často přepadá zármutek. Někdy mám pocit, že mě docela ochromí: srazí mi krev, zahustí sliny tak, že stěží můžu otevřít ústa, a kosti mi změknou jako sousta chleba namočená v mléce.

Po jeho smrti už nic nebude jako dřív.

Proto se stalo to, co se stalo. Imogen a já musíme začít znovu.

Jestli půjde všechno hladce, balíček a dopis budou co nevidět ve stodole a Jayne, Ruth a Emily dorazí na místo krátce po něm.

* * *

Temná hůrka je solidní stavba, vybudovaná z kvádrů místního pískovce. Průčelí zdobí vstup a čtyři nesouměrně umístěná okna, každé s jinými rozměry. V tabulkách skla se zrcadlí neklidná mračna.

John a Maggie vystoupí z auta a ona otevře zadní dveře. Pes vyskočí ven.

„Odneseš tašky?“ zeptá se Maggie.

John přikývne. Proč se na to ptá? Není třeba. Samozřejmě že je odnese.

Maggie odejde s balíčkem do stodoly. Johna rozptýlí výhled. Hluboko v údolí se od hladiny potoka krátce odrazí slunce a zaleskne se jako rozeklaný blesk. Je to dechberoucí podívaná. Má to být osudové znamení? Jako kluk byl přesvědčený, že v tomhle údolí, nejodloučenějším z pozemků vlastněných jeho rodinou, žijí stvoření, před nimiž ho jeho otec varoval: strašidla a skřítkové, kteří mění podobu a mohou vás očarovat nebo svést z cesty. Tady se všechno může změnit během okamžiku.

Dál, směrem na sever, halí závoj deště skalnaté výstupy. Za nimi se šikuje karavana těžkých mračen ve tvaru kovadliny, tak hutných, až má John pocit, že se obloha pod jejich tíhou zhroutí. Bouře je odtud jen pár hodin a míří k nim. Musí sem dostat hosty dřív, než vypukne, jinak po cestě neprojedou.

Vejde do stodoly, v patách Birdie.

„Johne!“ osloví ho Maggie. „Ty tašky.“

„Jaké tašky?“

„V autě. Můžeš je, prosím, přinést?“

„Stačí říct.“

„Říkala jsem.“

Neříkala. To ví John jistě. Jenže dohadování s ní bytostně nesnáší.

Práci ve stodole vykonávají mlčky. Maggie zkontroluje všechno, co John udělá, aby se ujistila, že je to bez chybičky; on mlčí, ale zlobí ho to.

Maggie je unavená a nesvá. Dnešní den měl být jen dalším v řadě, jenže všechno, co se zatím stalo, jako by ji mělo zaskočit. Ta zvláštní zásilka a před ní Johnovo chování. Její manžel má zkrátka jen další špatný den.

Když je setřený prach a povlečené postele, rozvěšené ručníky a na kuchyňské lince stojí uvítací košík plný dovedně naaranžovaných místních surovin, dá si Maggie načas, aby podle pokynů umístila na stůl balíček i obálku se zprávou. Své dílo zhodnotí ode dveří kuchyně, potom i z chodby a maličko pozmění úhel i polohu obálky tak, aby byla lákavěji opřená o krabici. John její počínání sleduje s nechutí. Je přesvědčený, že jednou z věcí, kterou ti, co sem přijíždějí, nechápou, je fakt, že stodola s metr silnými zdmi na hranicích Anglie a Skotska byla tak jako ostatní stavby v téhle oblasti vybudovaná na ochranu lidí a dobytka před nájezdníky. Před cizími lidmi.

„Výborně,“ prohlásí Maggie. „Tady máme hotovo. Je čas vrátit se dolů.“

John přikývne. Sbohem, osloví stodolu, ale jen v duchu. Dělá to pokaždé, když odtud odchází, ačkoli má v úmyslu vrátit se sem za pár hodin a ubytovat hosty. Považuje to za zdvořilost.

Byl ještě dítě, když slyšel, jak mu zdi šeptají: Ochráníme tě. Při vleklé, několikaměsíční rekonstrukci stodoly to slyšel znovu. A od té doby bezpočtukrát.

Ale pro cizí lidi mají zdi jiné poselství. Jakmile tady nechává hosty o samotě, cítí nepokoj zdí a slyší, jak varují:

Zkrotíme vás. Dáme vám co proto.

„Proč nemůžeme jet do stodoly samy?“ zajímá se Emily.

Dívá se, jak farmář John Elliott přenáší jejich zavazadla do Land Roveru. Farma vypadá udržovaná, jenže na dvoře je bahno a ona se obává, že to není jen bahno, ale taky exkrementy. Neodvažuje se zhluboka nadechnout pro případ, že by ucítila zápach.

„To brzo zjistíte,“ odpoví jí. Nebo má aspoň dojem, že to řekl. Má zvláštní, melodický přízvuk a je mu rozumět jen s obtížemi.

„Po cestě ke stodole normální auto nevyjede,“ vysvětluje Jayne, jako by byla vševědoucí. „Potřebuješ náhon na čtyři kola. Četla jsem to na webových stránkách. Poslala jsem ti na ně odkaz?“

Emily přisvědčí, ale popravdě se na primitivních webovkách ze samého zoufalství neproklikala dál než k nabídce pokojů bez vlastní koupelny.

Farmář jí podá ruku, aby mohla nastoupit.

„To zvládnu,“ řekne. Pokusí se na něj usmát, úsměv jí však ztuhne na rtech. Jeho nerudné chování i nesdílnost ji zastrašují a jeho mozolnatá, zarudlá ruka maličko odpuzuje.

Vnitřek Land Roveru je strohý a ne úplně čistý, zadní sedačka je tvrdá. Emily se na ni posadí a poposedne si, aby se vešla vedle zavazadel, a zapne si bezpečnostní pás. Ruth s heknutím nasedne a přijme pomoc od pana Elliotta, který za ní zabouchne dveře.

Ruth počastuje Emily vyděšeným pohledem a Emily k ní proti své vůli vyšle úsměv, vděčná, že není jediná, komu všechno připadá poněkud nekomfortní. Když Jayne usedá dopředu vedle pana Elliotta, očividně jí nepohodlí nevadí, vlastně se tváří, že se jí to dokonce zamlouvá – jenže ona i Mark jsou na podobné podmínky zvyklí. Po čelním skle kloužou kapky deště.

John Elliott řídí agresivně. Stoupání a kolébání vozu mění jízdu spíš v plavbu po moři než v cestu po čtyřech kolech. Jayne svírá rukou madlo nad hlavou a Emily má dojem, jako by se jí všechny vnitřní orgány přeskupovaly.

Ruth si rukama podepře prsa, aby jí bolestivě neposkakovala, a zase se zatváří zděšeně. Emily se rozhihňá, jakkoli nechtěně, a aby udržela rovnováhu, zapře se lokty o sedadlo a uchopí svá vlastní prsa do dlaní. Její smích je nakažlivý a Ruth mu přizvukuje. Vzápětí obě propuknou v hysterický chechtot, který se rychle pokoušejí zkrotit, jako by byly rozjívené školačky a bály se, aby je dospělí usazení vpředu nepokárali.

Než dojedou ke stodole Temná hůrka, smích je přejde a jen si toužebně přejí, aby měly jízdu za sebou. Déšť polevil, ale když vystupují z Land Roveru, opře se do nich vítr a nemilosrdně na ně útočí, zatímco si prohlížejí okolí.

„Odtržení od civilizace je slabé slovo,“ Ruth o něco zvýší hlas, aby byla přes hukot vichru slyšet. Zavěsí se do Jayne. „Dobrá práce, Jayney. Tohle předčilo moje očekávání.“ Jejich manželé už roky usilují o pobyt v čím dál odlehlejších lokalitách. Jayne je vzala za slovo a zajistila prodloužený víkend v naprosté divočině.

Rozhlížejí se kolem, po absolutní pustině. Jaynino uspokojení slaví úspěch. Ruth cítí, jak se o ni pokouší panika. Zkontroluje telefon. Žádný příjem. Věděla o tom předem, ale teoreticky se s tím vyrovnávala snadněji. Pan Elliott jim odnesl zavazadla dovnitř a chystá se k odjezdu. Ruth má silné pokušení nasednout zpátky do Land Roveru a požádat ho, aby ji vzal dolů na farmu. Vrátí se domů a u své matky vyzvedne Alfieho. Už už chce na pana Elliotta zavolat, aby na ni počkal, ale zabrání jí v tom poraženecký stud a Jaynina paže na její.

John Elliott se vrací dolů na farmu a přemýšlí o nových hostech. Ženy se mu představily a on už jejich jména zapomněl, jejich tváře však vidí v duchu naprosto zřetelně.

Možná jen jedna z nich je hodna přebývat v Temné hůrce, ta, která seděla vedle něj. Od Maggie ví, že pobyt objednávala. Zamlouvá se mu její vyrovnaný a vážný obličej, prostý, pobledlý a svým způsobem upřímný, i pronikavé šedé oči, které v úžasu přimhouřila, když obhlížela stodolu i výhled do krajiny. Během jízdy mu kladla uctivé praktické otázky týkající se historie oblasti a vyptávala se na starodávná pohřebiště z období neolitu, která se tady v kopcích nalézají. Ví, že se jim správně říká mohylové hroby, a on to ocenil. Je i vhodně oblečená na rozdíl od těch druhých dvou, kterým bude přes víkend zima, a aby se zahřály, spálí spoustu dřeva.

Ta nejmladší je křehotinka s jasně rudými vlasy, která nepochybně jídlu moc nedá. Má na sobě lehké oblečení, je důkladně nalíčená, v uších má visací náušnice a na ruce hodinky tak nákladné, že je měla raději nechat doma. Na první pohled je mladší než druhé dvě a jemu poprvé bleskne hlavou, jací asi jsou jejich manželé, kteří mají teprve přijet, proč tady nejsou s nimi a co jsou zač. Když mladá žena odložila tmavé brýle, všiml si, že její zelené oči jsou kalné. Napadlo ho, že v jejich hloubi sídlí strach – jako v očích volně žijících zvířat.

Ta třetí má na sobě přiléhavé oblečení, které jí ale nesedí. John odhaduje, že se do něj tak tak vejde. Vlasy má vlnité, tmavé a nepěstěné, jako by patřily někomu nespoutanějšímu, přestože ona sama působí dojmem mírné a krotké bytosti. Jen co přijeli, tvářila se, že se chce vrátit. Jako roj obtížných mušek ji obestírá obrovská starost. Nejspíš nechala doma své srdce nebo mysl. Její štěbetání to před Johnem neutajilo. Nadšený výraz a slova díků skrývaly příliš mnoho otázek ohledně toho, co by měly dělat, kdyby se něco přihodilo.

„Po setmění ze stodoly nevycházejte,“ varoval je. Víc vědět nepotřebují.

Teď je to jen a jen na nich.

Emily sleduje Johna, jak odjíždí. Čas běží, myslí si, a Paul nakonec přijede. Jen musím tohle všechno nějak přečkat. Údolím se prohání vítr a hvízdá kolem stodoly. To už je na Emily vážně moc; jako by se dral každičkým švem jejího oblečení, vytrhával jí vlasy z uzlu na temeni hlavy a šlehal ji jimi do obličeje. Do takového počasí se neoblékla, ani si s sebou nevzala teplé věci. Je spíš zima než začátek podzimu.

Schová se ve dveřích Temné hůrky. Obklopená silnými zdmi si připadá malá a stavení ji zastrašuje. Je v něm cosi neústupného. Zarputilého a chladnokrevného. Mimoděk se zachvěje.

Jayne a Ruth stojí na plácku před budovou, zády k Emily, pohled upřený do širé pustiny. Všimne si, že jsou do sebe zavěšené a ramena mají těsně u sebe. Je těžké jim jejich přátelství nezávidět.

Emily vklouzne do stodoly.

Okamžitě spatří balíček. Leží na opačném konci chodby na kuchyňském stole. Lesklý balicí papír jako by na ni z přítmí interiéru pomrkával. Mezi tlumenými tóny a letitými povrchy v interiéru vypadá jako zářící maják. Emily rychle projde chodbou a přitom se jí rozbuší srdce. Právě takové gesto je typické pro Paula: pozorné překvapení, něco, co vám řekne, že na vás myslí nebo že se omlouvá.

Dotkne se balíčku, hezké stuhy nechá klouzat mezi prsty a vezme do ruky obálku. Je adresovaná všem třem ženám.

Je trochu rozladěná, že není určená jenom jí, ovšem Paul není jen velkorysý, ale taky spravedlivý. Nechtěl by ji upřednostňovat. Ohlédne se přes rameno. Vstupní dveře jsou dokořán a ty dvě pořád stojí tam, kde byly před chvilkou, a obdivují výhled. Emily usoudí, že na ně nemusí čekat. Bude to její privilegium.

S úsměvem otevře obálku.

Zdravím, dámy,

váš víkend začíná! Doufám, že si ho užíváte!

Nejela jsem s vámi, protože vím, že nejsem vítaná.

Loučím se. Odjíždím.

Ale nechci, abyste na mě zapomněly.

Než si tohle přečtete, zabiju jednoho

z vašich manželů.

E

Je obtížné soustředit se na řízení, když nemyslím na nic jiného než na to, co se možná děje nebo neděje tam na severu. Rozvaha mě opustila a mám obavy, že majitelé stodoly nepoložili balíček a dopis na správné místo a že drama, k němuž má dojít, se nebude odvíjet přesně podle mých představ.

Pokouším se zklidnit nervy představou, co by se mohlo stát, až si ty tři přečtou dopis a rozbalí dárek. To mi trochu pomáhá. Při pomyšlení na jejich možné reakce pocítím v hloubi útrob záchvěv vzrušení.

Když mi zazvoní telefon, zvuk mi ostře projede tělem. Jednorázový mobil to být nemůže a ani můj osobní. Ledaže –

Ztuhne mi krev v žilách. Taková začátečnická chyba. Já idiot. Taková hloupost. Mobil měl být před touhle cestou vypnutý, aby mě nikdo nemohl vystopovat. Tady zastavit nemůžu, a tak jednou rukou držím volant a jedním okem sleduju vozovku. Volnou ruku natáhnu k sedadlu spolujezdce, chvíli lovím v tašce a vyndám z ní mobil zrovna v okamžiku, kdy hovor spadne do hlasové schránky.

Volala mi Imogen; telefon mi málem vyklouzne ze zpocených prstů. Teď mi nemá co volat. Její rozvrh mám otisknutý v paměti a v tuhle chvíli by měla zkoušet na závěrečný koncert účastníků hudebního soustředění, na který se tolik těším.

Co když se něco stalo?

Poslední dobou mám Imogen plnou hlavu. Vždycky jsem toužil po vlastní dceři, toužil jsem po ní tolik, až to fyzicky bolelo.

Zajedu na plácek u vjezdu na pole. Nervy mám napjaté k prasknutí. Musím jí zavolat. Nechat to plavat nebo se jí ozvat později nepřipadá v úvahu, protože jsem sám sobě slíbil, že ji už nikdy nesmím zklamat.

Nadto můžu klidně volat ze svého soukromého mobilu, když je teď vysledovatelný všemi vysílači mezi mou polohou a městem. Tenhle problém budu muset vyřešit později.

Imogen se ohlásí vzápětí.

„Co se děje?“ zeptám se.

„Můžeš mě vyzvednout dřív?“ Chrlí to ze sebe a usekává slabiky. Ta jediná věta je plná emocí, jako by se Imogen měla každou chvíli zhroutit. Co se sakra stalo? Když jsme spolu mluvili včera, byla v pořádku. Prsty si seštípnu kořen nosu. Je to zbytečné gesto, k němuž se uchyluju pokaždé, jakmile cítím, že se o mě pokouší migréna.

„Proč? Co se stalo?“

„Skoro jsem to udělala znova.“

„Cos měla udělat znova?“ Myslím, že to vím. Mám pocit, jako by na mě někdo chrstnul kbelík ledové vody.

„Chtěla jsem se pořezat.“

Zhoupne se mi žaludek. Přál jsem si, aby se mi letos víc svěřovala. A teď, když to konečně udělá, jde o tuhle nesnesitelnou záležitost. „To ne,“ vydechnu.

Ani mě nenechá domluvit. „Nemůžu pokračovat ve zkoušení, protože jsem na dně a mám pocit, že to všem kazím. Můžeš pro mě přijet? Hned teď?“ Rozpláče se a dusí se vzlyky.

„Prosím, takové věci neříkej.“ Když takhle mluví, bolí mě to. „Jsi skvělá. Jedinečná. Všichni to víme.“

Myslím vážně každé slovo. Pokud vaše dítě hraje na cello tak jako moje holčička, jste na to náležitě pyšní – ačkoli máte za sebou ty nejdelší, nejtemnější měsíce svého života. Nebrečím často, zvlášť ne na veřejnosti, ale když slyším Imogen hrát, bulím jako děcko a je mi jedno, co si kdo myslí.

Rob to prožíval stejně. Její koncerty ho dojímaly.

„A co závěrečné vystoupení?“ nadhodím. Koná se zítra večer. Mám v plánu na něj jít. A sedět v první řadě.

Imogeniny vzlyky se stupňují a je to tak zdrcující zvuk, až mám pocit, že mě dočista rozhodí. Důvěrnost, která se mezi námi dvěma vytvořila, když byla mladší, mi najednou připadá svůdně na dosah – ovšem jen pokud se mi ji teď podaří podržet.

„Nezvládnu to. Prosím, nenuť mě, abych tady zůstala. Dneska při zkoušce si ze mě všichni utahovali.“

„Cože? Proč?“ Nedokážu potlačit vztek v hlase a mám chuť zakroutit krkem každému uhrovitému smradovi.

„Pořád jsem to kazila,“ pokračuje. „Odešla jsem. A pak jsem se chtěla pořezat.“

„Ale neudělala jsi to?“ Představa, že se pořezala žiletkou, je strašlivá. Od chvíle, kdy se to krátce po Robově smrti stalo poprvé, mě pronásledují děsivé sny. Pověděla mi o tom až později, jizvy na břiše mi však odmítla ukázat. Styděla se za to, co udělala. Kromě toho se mi svěřila, že má hrozný strach, že se neudrží a udělá to znovu. A je to tady.

„Ne,“ odpoví.

Úleva je obrovská. Opřu čelo o volant. Naštěstí mě v tu chvíli nevidí. „To je skvělé! A taky je skvělé, že mi to říkáš a nenecháváš si to pro sebe. Už jedu. Zabal si věci, o svém odjezdu informuj každého, kdo by o něm měl vědět, a já tam budu co možná nejdřív. Předpokládám, že nejpozději v pět.“

„Těším se,“ rozloučí se. Vděčnost v jejím hlase se nádherně poslouchá.

To je nečekané. Plány pro dnešní den musím změnit – na druhou stranu je to znamení, že moje předsevzetí dát přednost Imogen je správné.

Otočím klíčkem v zapalování, a sotva to udělám, ucítím něco, při čem mě hrůzou zamrazí v zádech. Nadechnu se nosem. Že by tohle?

Je to ohavný pach organické hmoty, který se mi usadí vzadu v hrdle.

Do háje.

Nadechnu se ještě jednou a podívám se do zpětného zrcátka. Na místě by byla kontrola, ale neumím se odhodlat otevřít úložný prostor, dokud nebudu vyloženě muset. Jenže co kdyby jel někdo kolem, uviděl mě a napadlo ho, že tady něco nehraje? Zastavil? Nabídl mi pomoc?

Snažím se nával paniky rozdýchat a ujišťuju se, že se nic neděje. Nastartuju, aby se dalo stáhnout okno. Při dalším, tentokrát hlubším nádechu se mi zvedne žaludek, protože zápach je nesnesitelný. Ale mám z pekla štěstí, protože jde zcela jednoznačně o puch hnoje nebo močůvky, který se dere do auta. Je čpavý a nechutný, ovšem s radostí se s ním smířím, protože mi na okamžik zatrnulo, že je to něco jiného.

A to by byl velký problém, protože nemám čas zbavit se těla dřív, než vyzvednu Imogen.