Přeložil Stanislav Pavlíček

THINGS WE NEVER GOT OVER

Copyright © 2022. Things We Never Got Over by Lucy Score.
Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved.

Translation © Stanislav Pavlíček, 2023

ISBN 978-80-249-5276-5

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

EPILOG

BONUSOVÝ EPILOG

Autorčin vzkaz čtenářům

Poděkování

Josie, Jen a Claire,
ženám s nejstatečnějším srdcem

1

Nejhorší den vůbec

Naomi

Když jsem vešla do kavárny Řev motorů, nebyla jsem si jistá, co mám očekávat, ale určitě to nebyla moje fotka pod opravdu srdečným nápisem „Neobsluhovat!!!“. Na místě ji držel žlutý magnet v podobě mračícího se smajlíka.

Zaprvé jsem do Knockemoutu ve Virginii nikdy předtím ani nevkročila, natož abych tu spáchala cokoli, čím bych si vysloužila trest tak drakonický, jako je odmítnutí kofeinu. Zadruhé, co asi musel člověk v tomhle fádním městečku udělat, aby se jeho fotografie objevila pod tímhle uřvaným nápisem?

Jasně. Uřvaný nápis. Byla jsem přece v kavárně Řev motorů. Ježíš, já jsem tak vtipná, když se únavou sotva držím na nohou.

A každopádně zatřetí to nebyl vůbec lichotivý snímek. Nápadně se podobal fotografii z policejní kartotéky a já na něm vypadala jako někdo, kdo si dlouhodobě užíval trojku s lehátkem v soláriu a lacinou tužkou na oči.

Zhruba v tuhle chvíli pronikla do mé vyčerpané, otřesené a sponkami skrznaskrz prošpikované hlavy realita.

Tině se znovu podařilo udělat můj život o trochu horší. Když jsem uvážila, co se odehrálo v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách, pak už to něco znamenalo.

„Přejete…“ Muž na druhé straně pultu, ten, který mi mohl dát mé milované lattéčko, o krok couvl a pozdvihl ruce s dlaněmi velikosti jídelních talířů. „Nechci žádný potíže.“

Byl to urostlý chlapík s hladkou tmavou pokožkou a oholenou, hezky tvarovanou hlavou. Měl sněhobílé, úhledně upravené vousy a já si povšimla několika tetování, vykukujících z límce a rukávů jeho montérek. Na tomto zvláštním stejnokroji měl přišitou jmenovku – jmenoval se Justice.

Nasadila jsem svůj nejpodmanivější úsměv, ale kvůli celonoční cestě autem, kterou jsem strávila pláčem skrz umělé řasy, se výsledek podobal spíš šklebu.

„To nejsem já,“ vysvětlila jsem a ukázala prstem se zničenou francouzskou manikúrou na fotku. „Já jsem Naomi. Naomi Wittová.“

Muž na mě podezřívavě pohlédl. Nato vytáhl z přední kapsy svých montérek brýle a nasadil si je.

Zamrkal a pak mě přejel pohledem od hlavy k patě. Všimla jsem si, že mu to začalo docházet.

„Dvojčata,“ dodala jsem.

„A sakra,“ zamumlal a pohladil si jednou z těch velkých dlaní plnovous.

Pořád však vypadal trochu skepticky. Vlastně jsem mu to nemohla mít za zlé. Koneckonců kolik lidí ve skutečnosti mělo zlé dvojče?

„Tamto je Tina. Moje sestra. Mám se tady s ní sejít.“ Proč mě ovšem moje sestra, s níž mě rozhodně nepojil vřelý vztah, požádala, abychom se sešly zrovna v podniku, kde zjevně nebyla vítána? To byla další otázka, na jejíž řešení jsem byla přespříliš unavená.

Justice na mě pořád civěl a mně došlo, že jeho pohled momentálně ulpěl na mých vlasech. Reflexivně jsem si je uhladila rukou a k zemi se přitom snesla zvadlá kopretinka. Jejda. Patrně jsem se měla nejdřív podívat do zrcadla v motelu, než jsem vykročila na veřejnost rozcuchaná a vykolejená jako ženská, která je na cestě domů z nějakého festivalu ochotnického divadla.

„Koukněte,“ vyzvala jsem ho, sáhla si do kapsy šortek na jógu pro řidičák a strčila mu ho pod nos. „Vidíte? Já jsem Naomi a fakt bych chtěla jedno obrovský lattéčko.“

Justice si průkaz totožnosti vzal, zkoumal ho a pak se znovu podíval na můj obličej. Nakonec jeho stoický výraz povolil a na tváři se mu objevil široký úsměv. „Ať se propadnu, ale je to vážně tak. Rád vás poznávám, Naomi.“

„A já vás ještě radši, Justici. Hlavně když mi poskytnete ten zmiňovaný kofein.“

„Udělám vám latté, že se vám z něho naježí vlasy,“ sliboval.

Muž, který věděl, jak naplnit mé bezprostřední potřeby, a uměl to udělat s úsměvem? Nedokázala jsem si pomoct a tak trochu jsem se zamilovala. Teď a tady.

Zatímco se Justice dal do práce, já obdivovala kavárnu. Byla zařízená v chlapském stylu a vzhledem napodobovala interiér garáže. Na zdech vlnitý plech, lesklé červené police, betonová podlaha se skvrnami od oleje. Všechny nápoje měly navíc motoristické názvy, jako třeba latté V Červených otáčkách nebo cappuccino Šachovnicová vlajka. Bylo to naprosto okouzlující.

U kulatých stolků, roztroušených po celé kavárně, seděla hrstka milovníků dopolední kávy. A jeden každý z nich na mě hleděl tak, jako kdyby vážně neměl radost, že mě vidí.

„Co takhle javorovoslaninová příchuť, zlato?“ zavolal na mě od blyštivého stroje na espresso Justice.

„Skvělý nápad. Hlavně když bude v šálku velikosti kbelíku,“ ujistila jsem ho.

Jeho smích nesoucí se podnikem zjevně způsobil, že i zbytek zákazníků se uvolnil a přestal si mě všímat.

Dveře do kavárny se otevřely a já se otočila, protože jsem předpokládala, že to bude Tina.

Ale člověk, který vpadl dovnitř, rozhodně nebyla moje sestra. Byl to muž a vypadal, že po kofeinu prahne ještě víc než já.

Sexy chlap by byla příhodná charakteristika. Anebo přesněji šíleně sexy. Byl tak vysoký, že i kdybych měla boty na těch nejvyšších podpatcích, pořád bych musela zaklánět hlavu, kdybych se s ním chtěla muchlat. To byla moje oficiální kategorizace mužské výšky. Jeho vlasy spadaly do škály označované jako špinavě blond, na stranách byly sestříhané nakrátko a na temeni sčesané dozadu. Z toho mi vyplývalo, že má dobrý vkus a je schopen o sebe obstojně pečovat.

Obě tahle kritéria se nacházela dost vysoko na mém seznamu důvodů, proč by měl ženskou nějaký chlap přitahovat. Zbrusu novým přírůstkem na tomto seznamu byl plnovous. Nikdy jsem žádného mužského s plnovousem nelíbala a pocítila jsem náhlou, iracionální touhu to v určitém okamžiku zažít.

Pak jsem se dostala k jeho očím. Měly chladnou modrošedou barvu, která mi připomínala kov, z jakého se vyrábějí střelné zbraně, a taky ledovce.

Nakráčel přímo ke mně a vstoupil do mé osobní zóny, jako kdyby do ní měl trvalou pozvánku. Když si zkřížil svá tetovaná předloktí na široké hrudi, někde vzadu v hrdle jsem vypískla.

Páni.

„Měl jsem pocit, že jsem se vyjádřil jasně,“ zavrčel.

„Ehm. Jakže?“

Byla jsem zmatená. Zlostně na mě civěl, jako kdybych byla nejvíc nenáviděnou postavou z nějaké televizní reality show. Přesto jsem toužila vidět, jak vypadá nahý. Tak chabý sexuální úsudek se u mě naposledy objevil, když jsem ještě byla na vysoké.

Kladla jsem to za vinu svému vyčerpání a emocionálním jizvám.

Justice se za pultem uprostřed tvorby lattéčka zarazil a vymrštil obě ruce do vzduchu. „Počkej,“ brzdil ho.

„To je v pořádku, Justici,“ mírnila jsem ho. „Vy pokračujte v přípravě té kávy a já se postarám o tohohle… džentlmena.“

Židle kolem nás se začaly odsouvat od stolů a já viděla, jak všichni zákazníci vyrážejí s hrnky v rukou nejkratší cestou ke dveřím. Ani jeden z nich se mnou cestou nenavázal oční kontakt.

„Knoxi, není to, jak si myslíš,“ zkusil to Justice znovu.

„Já dneska nemám náladu na legrácky. Prostě kurva vypadni!“ nařídil ten Viking. Tenhle blonďatý bůh sexy vzteku rychle přestával splňovat jednotlivá kritéria na mém seznamu sexuální atraktivity.

Ukázala jsem si na hruď. „Já?“

„Mám už těch tvých srandiček až po krk. Dávám ti pět sekund na to, abys vyšla z těchhle dveří a už se nikdy nevrátila,“ pronesl a přistoupil ještě o kousek blíž, až se špičky jeho vysokých bot otřely o holé prsty mých chodidel v žabkách.

Zatraceně. Zblízka vypadal, jako kdyby se právě přihnal z nějaké loupeživé vikingské lodi… anebo z kulis, kde se natáčí reklama na kolínskou. Jedna z těch přeumělkovaných, která nedává žádný smysl a propaguje parfémy s názvem jako Nevědomé zvíře.

„Podívejte, pane. Zrovna procházím osobní krizí a jediné, o co se pokouším, je koupit si kafe.“

„Já jsem ti to krucinál říkal, Tino. Už sem nebudeš znova chodit a obtěžovat Justice a jeho zákazníky, nebo tě osobně z tohohle města vykopnu.“

„Knoxi –“

Nerudný sexy muž-zvíře pozdvihl prst směrem k Justicovi. „Vteřinku, kámo. Vypadá to, že budu muset vynýst odpad.“

„Odpad?“ zalapala jsem po dechu. Myslela jsem si, že Virgiňané mají být přátelští. Jenže v tomhle městečku jsem se nacházela sotva půl hodiny, a už na mě neurvale dorážel nějaký Viking s chováním neandertálce.

„Vaše káva je hotová, zlato,“ oznámil Justice a posouval po dřevěném pultu velmi objemný kelímek s víčkem.

Moje oči zamířily k horkému a kofeinem prosycenému daru nebes.

„Zkus jen pomyslet na to, že si ten kelímek vezmeš, a máme problém,“ varoval mě Viking tichým a nebezpečným hlasem.

Ale Leif Eriksson netušil, s kým si dneska zahrává.

Každá žena má své hranice. Ty moje, připouštím, že vytyčené už hodně dávno, byly právě překročeny.

„Udělejte jeden krok k tomu krásnému lattéčku, které můj přítel Justice připravil speciálně pro mě, a budete litovat chvíle, kdy jste mě poznal.“

Byla jsem milý člověk. Podle rodičů jsem byla hodná holka. A podle jednoho online testu, co jsem si dělala před dvěma týdny, jsem byla osobou, která s oblibou působí radost jiným. Chrlit ze sebe hrozby mi tedy zrovna moc nešlo.

Muž přimhouřil oči a já si odmítala všimnout sexy vrásek v jejich koutcích.

„Už toho lituju a spolu se mnou i celý tohle zatracený město. To, že sis změnila vlasy, neznamená, že hodlám zapomenout na potíže, kterýs tu způsobila. Tamhle jsou dveře a nikdy se do prdele nevracej.“

„Myslí si, že jste Tina,“ skočil mu do řeči Justice.

Bylo mi jedno, jestli si ten pitomec myslí, že jsem sériový vrah a k tomu kanibal. Stál mi v cestě ke kofeinu.

Blonďaté zvíře otočilo hlavu směrem k Justicovi. „Co to sakra říkáš?“

Než mu to můj milý přítel s kávou stačil vysvětlit, zaryla jsem Vikingovi prst do hrudi. Nedostal se daleko, kvůli nemravné vrstvě svalů pod kůží. A tak jsem se postarala, aby pokračoval aspoň můj nehet.

„A teď poslouchejte vy mě,“ začala jsem. „Je mi jedno, jestli si myslíte, že jsem moje sestra, anebo hajzl, co schválně vyšponoval ceny léků proti malárii. Jsem lidská bytost, co právě prožívá fakt špatnej den po nejhorším dni svýho života. A nemíním v sobě tyhle emoce dneska dusit. Takže byste se mi radši měl klidit z cesty a nechat mě na pokoji, Vikingu!“

Chvilku vypadal dočista zmateně.

Vyložila jsem si to tak, že je čas na kafe. Obešla jsem Vikinga, vzala si kelímek, lehce k němu přičichla a pak zabořila obličej do horké, kouřící životodárné síly.

Pořádně jsem se napila, aby kofein mohl provést svoje kouzlo, a na jazyku mi explodovala směsice chutí. Byla jsem si dost jistá, že nepatřičné zasténání, které jsem zaslechla, vyšlo z mých vlastních úst. Byla jsem ale zároveň moc unavená, než abych se tím zabývala. Když jsem nakonec odložila kelímek a otřela si hřbetem ruky ústa, Viking tam pořád stál a upřeně na mě hleděl.

Otočila jsem se k němu zády, usmála jsem se na svého hrdinu Justice a posunula jsem mu přes pult dvacetidolarovku, kterou jsem u sebe vždycky nosila, abych měla v případě nouze na kafe. „Vy jste, pane, umělec. Co jsem vám dlužna za nejlepší lattéčko, jaké jsem kdy v životě pila?“

„Když uvážím dopoledne, které právě prožíváte, pak to bude na podnik,“ odpověděl a vracel mi zpátky řidičák i peníze.

„Vy, můj příteli, jste skutečný džentlmen. Na rozdíl od jiných.“ Zlostně jsem se ohlédla přes rameno do míst, kde stál Viking, s nohama pevně rozkročenýma a pažemi založenými na prsou. Poté, co jsem se znovu vnořila do kávy, vstrčila jsem dvacetidolarovku do sklenice na spropitné. „Děkuju vám, že jste na mě byl v nejhorší den mého života milý.“

„Myslel jsem si, že nejhorší den jste měla včera,“ namítl mračící se kolos.

Když jsem se k němu pomalu otáčela, vyšel ze mne unavený povzdech. „To bylo ještě předtím, než jsem vás poznala. Takže můžu oficiálně prohlásit, že ačkoli včerejšek byl strašný, dnešek ho těsně trumfnul.“ Znovu jsem se otočila k Justicovi. „Je mi líto, že vám tenhle hňup odehnal všechny zákazníky. Ale já k vám určitě znova zaskočím na jedno z těch skvělých kafí, co děláte.“

„Těším se, Naomi,“ odpověděl a zamrkal na mě.

Otočila jsem se, abych zamířila ke dveřím, a narazila jsem nabručenci rovnou do rozložité hrudi.

„Naomi?“ zopakoval.

„Jděte mi z cesty.“ Přišlo mi skoro příjemné být jednou v životě nezdvořilá. Tvrdě se bránit.

„Vy se jmenujete Naomi,“ konstatoval Viking.

Byla jsem moc zaneprázdněná na to, abych se ho pokusila namísto odpovědi zpražit zlostným pohledem plným spravedlivého hněvu.

„Nejste Tina?“ naléhal.

„Jsou to dvojčata, člověče,“ vysvětloval Justice a v jeho hlase byl znát úsměv.

„A do prdele.“ Viking si rukou pročísl vlasy.

„Zrak vašeho přítele mi dělá starost,“ prohodila jsem směrem k Justicovi a ukázala na Tininu fotografii.

Tina byla už víc než deset let odbarvená blondýna, což jinak drobné rozdíly mezi námi jen zvýrazňovalo.

„Nechal jsem si doma čočky,“ vysvětloval.

„A dobré vychování taky?“ rýpla jsem si do něj. Kofein se začínal šířit mým krevním řečištěm a způsoboval, že jsem byla nebývale kurážná.

Neodpověděl ničím jiným než zlostným pohledem.

Povzdechla jsem si. „Jděte mi z cesty, Leife Erikssone.“

„Jmenuju se Knox. A proč jste tady?“

Co tohle sakra bylo za jméno? Páter Knox a jeho pravidla detektivek? Knox, knox, knoxing on heaven’s door? Anebo že by zkrácenina? Z Knoxwell? Nebo z Knoxathan?

„Do toho vám nic není, Knoxi. Do ničeho, co dělám nebo nedělám, vám nic není. Vlastně ani do samotné mé existence vám nic není. A teď mi laskavě jděte z cesty.“

Chtělo se mi ječet tak hlasitě a tak dlouho, jak bych toho jen byla schopná. Ale párkrát jsem to zkusila v autě při dlouhé cestě sem a nepomáhalo to.

Krásný hulvát si, díky bohu, nakonec naštvaně povzdechl a udělal onu slušnou a životaspásnou věc. Ustoupil mi z cesty. Vylétla jsem z kavárny do letního parna s takovou důstojností, jakou jsem v sobě jen dokázala sebrat.

Pokud se Tina chce se mnou sejít, pak mě najde v motelu. Nechtělo se mi na ni čekat někde poblíž a nechat se obtěžovat neznámými chlapy s osobností na úrovni kaktusu.

Zamířím do svého zašlého motelového pokoje, vytahám si z vlasů všechny ty sponky a budu se sprchovat horkou vodou tak dlouho, dokud nedojde. Pak vymyslím, co dál.

Byl to slušný plán. Chyběla mi jen jedna věc.

Moje auto.

Ach ne. Moje auto a moje peněženka.

Stojan na kola před kavárnou tam pořád byl. Samoobslužná prádelna s jasně barevnými plakátky ve výloze taky pořád stála na druhé straně ulice vedle malého autoservisu.

Ale moje auto se prostě nenacházelo tam, kde jsem ho nechala.

Parkovací místo před obchodem s potřebami pro chov domácích mazlíčků, kam jsem ho vmáčkla, zelo prázdnotou.

Rozhlížela jsem se po celém bloku domů. Ale po mém rezatém a zaprášeném volvu nikde ani stopy.

„Nevíte, kudy kam?“

Zavřela jsem oči a zaťala zuby. „Jděte pryč.“

„Tak co máte za problém?“

Otočila jsem se a uviděla Knoxe, jak mě soustředěně pozoruje, kelímek kávy v ruce.

„Co mám za problém?“ zopakovala jsem rázně.

Chtěla jsem ho kopnout do holeně a kafe mu ukrást.

„Slyším dobře, puso. Není třeba křičet.“

„Můj problém je, že zatímco jsem promrhávala drahocenných pět minut svýho života tím, že jsem se seznamovala s vámi, stihli mi odtáhnout auto.“

„Jste si jistá?“

„Ne. Já nikdy nemám ani tušení, kde jsem auto zaparkovala. Prostě ho někde nechám a pak si vždycky koupím nový, když ho nenajdu.“

Pohlédl na mě.

Protočila jsem panenky. „Samozřejmě to myslím ironicky.“ Sáhla jsem po mobilu, jenom aby mi došlo, že už žádný nemám.

„Kdo vás tak nakrknul?“

„Nevím, kdo vás učil, jak vyjadřovat starost o jiné, ale moc se mu to nepovedlo.“ Beze slova jsem odkráčela směrem, o němž jsem doufala, že by mohl vést k policejní stanici.

Nedošla jsem ani k průčelí dalšího obchodu, když mi horní část paže tvrdě sevřela chlapská ruka.

Může za to nedostatek spánku, emocionální rozjitřenost, říkala jsem si. To byly jediné důvody, proč ve mně jeho sevření mohlo vyvolávat tuhle nervózní rozechvělost.

„Stůjte,“ nařídil a znělo to nevrle.

„Ruce pryč!“ Nemotorně jsem škubala paží, ale jeho sevření jen zesílilo.

„Tak mi neutíkejte.“

Zanechala jsem marného škubání. „Já přestanu utíkat, když se vy přestanete chovat jako pitomec.“

Když vzhlédl k obloze, jeho nosní dírky se rozšířily a já měla najednou pocit, že ho slyším počítat.

„Vážně počítáte do deseti?“ Já přece byla tím, komu ublížili. Já bych měla mít důvod modlit se za trpělivost.

Napočítal až do deseti, a pořád vypadal naštvaně. „Když se přestanu chovat jako pitomec, zůstanete na minutu a popovídáte si se mnou?“

Znovu jsem si lokla kafe a přemýšlela o tom. „Možná.“

„Pouštím,“ upozornil.

„Super,“ opáčila jsem.

Oba jsme pohlédli na jeho ruku na mé paži. Pomalu uvolňoval sevření a pouštěl mě. Než to ale udělal, konečky jeho prstů přejely po citlivé pokožce na vnitřní straně.

Naskočila mi husí kůže a já zadoufala, že si toho nevšiml. Zejména když u mého těla byla husí kůže úzce spjatá se vztyčováním bradavek.

„Je vám zima?“ Jeho pohled se určitě nenacházel na mé paži či ramenou, ale na mém hrudníku.

Zatraceně. „Ano,“ zalhala jsem.

„Je skoro třicet a vy pijete horký kafe.“

„Pokud jste skončil s radami ohledně mé vnitřní teploty, ráda bych našla svoje auto,“ odpověděla jsem a volnou paží si zakryla zrádná prsa. „Možná byste mi mohl ukázat cestu k nejbližšímu parkovišti, kam se odtahují auta, nebo k policejní stanici?“

Dlouze se na mě zahleděl a pak zavrtěl hlavou. „Pojďte.“

„Promiňte?“

„Svezu vás.“

„Ha-ha!“ vyšel ze mě přidušený smích. Jestli si myslel, že bych s ním dobrovolně vlezla do auta, zbláznil se.

Pořád jsem vrtěla hlavou, když znovu promluvil. „Jedeme, Kopretinko. Nemám na vás celý den.“

2

Hrdinou proti své vůli

Knox

Ta ženská na mě civěla, jako kdybych navrhl, aby dala francouzák chřestýšovi.

Můj den ještě ani neměl začít, a už stál za hovno. Mohla za to ona. A ta kráva, její sestra Tina, taky.

Kromě toho jsem trochu obviňoval Agathu, protože právě ta mi poslala esemesku, že Tinina „potížistická zadnice“ se právě rozvalila v kavárně.

A teď jsem byl tady, v době, kdy krucinál teprve začínalo svítat, jako idiot jsem si hrál na městskýho vyhazovače a pral se s ženskou, kterou jsem nikdy předtím neviděl.

Naomi mžikala, jako kdyby vycházela z mlhy. „To si ze mě utahujete, že jo?“

Agatha by si sakra měla nechat vyšetřit zrak, když si spletla tuhle nakrknutou brunetu s tou její sestrou, osmahlou, potetovanou a odbarvenou blondýnou, příjemnou jako osina v zadku.

Rozdíl mezi nimi byl jasný jak facka, i když jsem neměl kontaktní čočky. Tinin obličej barvou a strukturou připomínal koženku důkladně prosezeného gauče. Její ostře řezanou pusu ohraničovaly vrásky, za které mohlo kouření dvou krabiček denně, a působila dojmem, jako by jí svět něco dlužil.

Naomi byla, na druhou stranu, z úplně jiného těsta. Víc šik. Byla vysoká jako její sestra, ale místo vzezření smaženého bramborového lupínku připomínala svými hustými vlasy barvy pečených kaštanů spíš nějakou disneyovskou princeznu. Její vlasy a kytky v nich se snažily uniknout z jakéhosi složitého účesu. Obličej měla jemnější, pokožku bledší. Plné růžové rty. Oči, které způsobovaly, že jsem myslel na lesní mech a širá pole.

Zatímco Tina se oblékala jako motorkářská holka, co právě prošla štěpkovačem, Naomino vysportované tělo, slibující víc než jen pár milých překvapení, pokrývaly luxusní atletické šortky a s nimi sladěný top.

Vypadala jako ten typ ženy, jež se na mě jednou podívá a pak přede mnou prchne do bezpečné náruče prvního člena správní rady akciové společnosti, oblečeného v polo košili, na kterého jen narazí.

Naštěstí pro ni jsem si nepotrpěl na city. Anebo velkou péči. Ani na princezničky s pohledem plaché laně, potřebující zachránit. Nemrhal jsem časem na ženy, co žádaly víc než trochu zábavy a pár orgasmů.

Ale když už jsem se do téhle situace namočil, nazval tu ženskou odpadem a řval na ni, pak to musím aspoň přivést k rychlému závěru. A potom si půjdu zase lehnout.

„Ne. Neutahuju si z vás, sakra,“ odpověděl jsem.

„Já s vámi nikam nejedu.“

„Nemáte auto,“ upozornil jsem ji.

„Děkuju, pane Bystrý. Že nemám auto, mi došlo.“

„Udělejme si v tom jasno. Vy jste v novém městě a nikoho tady neznáte. Vaše auto zmizí. A vy odmítáte nabídku na svezení, protože…“

„Protože jste se vřítil do kavárny a řval na mě! Pak jste mě pronásledoval a pořád na mě řvete. Nastoupím k vám do auta a spíš mě rozsekáte na kusy a rozházíte někde po poušti, než abych se dostala do cíle.“

„Tady žádný pouště nejsou. Jenom nějaký hory.“

Její výraz napovídal, že jí nepřijdu ani užitečný, ani zábavný.

„Podívejte,“ procedil jsem skrz zuby. „Jsem unavený. Dostal jsem upozornění, že Tina dělá zase potíže v kavárně, tak jsem se podle toho choval.“

Dlouze si přihnula z kelímku a rozhlížela se po ulici, jako kdyby přemýšlela, že uteče.

„O tom ani neuvažujte,“ varoval jsem ji. „Rozlila byste si kafe.“

Když se ty hezké oříškové oči rozšířily, poznal jsem, že jsem uhodil hřebíček na hlavičku.

„Dobře. Ale jenom proto, že tohle je nejlepší lattéčko, jaké jsem za celý svůj život pila. A tamto má být vaše představa o omluvě? Protože způsob, jakým se ptáte lidí, jestli jim něco nechybí, je prostě příšerný.“

„Bylo to vysvětlení. Berte, anebo nechte být.“ Nerad jsem mrhal časem na věci, na nichž nezáleželo. Jako třeba společenská konverzace nebo omluvy.

Ulicí burácela motorka a z jejích reproduktorů řval hardrocker Rob Zombie, třebaže bylo sotva sedm ráno. Motorkář se na nás podíval a protúroval motor. Wraithovi táhlo na sedmdesát, ale díky tetování na vypracovaném těle a interesantním šedinám pořád dokázal upoutat značnou pozornost.

Naomi ho fascinovaně pozorovala s otevřenou pusou.

Jenže dneska nebyl den, kdy by tahle slečinka s kopretinkami ve vlasech měla něco kurážně riskovat.

Kývnutím jsem Wraithovi naznačil, aby táhl do háje, vytrhl jsem Naomi z ruky to její vzácné kafe a zamířil po chodníku pryč.

„Hej! Co to děláte?“

Pustila se za mnou, jak jsem předpokládal. Mohl jsem ji chytit za ruku, ale reakce, která se dostavila, když jsem se jí poprvé dotknul, mě zrovna nenadchla. Přišlo mi to komplikované. „Měl jsem sakra radši zůstat v posteli,“ zavrčel jsem.

„Co to do vás vjelo?“ vyptávala se Naomi, zatímco se mě snažila rychle dohnat. Natáhla se po kelímku, ale já ho držel kousek mimo její dosah a pokračoval v chůzi.

„Jestli nechcete skončit svázaná a přehozená přes zadní sedadlo Wraithovy motorky, pak navrhuju, abyste nastoupila ke mně do pick-upu.“

Rozcuchané květinové dítě zamumlalo jakési nelichotivé věci o mé osobnosti a anatomii.

„Podívejte. Pokud se na celých pět minut dokážete přestat chovat jako osina v zadku, odvezu vás na stanici. Tam si můžete vyzvednout to svý zatracený auto a pak mi zmizet ze života.“

„Řekl vám už někdo, že máte povahu nakvašenýho dikobraza?“

Nevšímal jsem si jí a pokračoval v chůzi.

„A jak mám vědět, že mě nesvážete vy sám?“ otázala se.

Zastavil jsem a líně po ní hodil okem. „Bejby, vy nejste můj typ.“

Protočila panenky tak prudce, že jí přitom jen zázrakem nevypadly oči z důlků a neskončily na chodníku. „Kvůli tomu se určitě rozbrečím.“

Seskočil jsem z obrubníku a otevřel dveře svého pick-upu na straně spolujezdce. „Nastupte.“

„Ta vaše galantnost je příšerná,“ stěžovala si.

„Galantnost?“

„To znamená, že –“

„Ježíš, já vím, co to znamená.“

A taky jsem věděl, co znamená, že tohle slovo použila v konverzaci. Vždyť kruci měla ve vlasech kytky. Tahle ženská byla romantička. Další minus pro ni v mém seznamu. Romantičky je totiž nejtěžší setřást. Lepí se na vás. Předstírají, že dokážou zvládnout vztah „bez závazků“. A mezitím kují pikle, jak se stát „tou jedinou“, snaží se lstí přimět muže k setkání s jejich rodiči a potají si prohlížejí svatební šaty.

Když nenastoupila sama, natáhl jsem se kolem ní a vložil její kafe do držáku na kelímek.

„Já skutečně nemám radost z toho, že jsem právě teď s vámi,“ řekla.

Prostor mezi našimi těly byl nabitý tím typem energie, kterou jsem obvykle cítil před pořádnou bitkou v baru. Nebezpečné, adrenalinové. A o to jsem nijak zvlášť nestál.

„Nastupte sakra.“

Když nakonec poslechla, považoval jsem to za malý zázrak. Zabouchl jsem dveře a ona se zamračila.

„Všechno v pořádku, Knoxi?“ volal na mě Bud Nicklebee ze dveří svého železářství. Byl oblečený ve svém obvyklém stejnokroji – montérkách s laclem a tričku kapely Led Zeppelin. Tenký a šedý culík, který mu už třicet let visel na zátylku, způsoboval, že vypadal jako tlustší a méně legrační dvojník komika George Carlina.

„Všechno dobrý,“ ujistil jsem ho.

Jeho pohled zalétl směrem k Naomi za čelním sklem. „Zavolej, kdybys potřeboval pomoct s tělem.“

Vlezl jsem za volant a nastartoval.

„Svědek mě právě viděl nastupovat do tohohle pick-upu, takže v tuhle chvíli bych si vraždu mé osoby pořádně rozmyslela,“ pronesla a ukazovala na Buda, který nás stále sledoval.

Jeho poznámku zjevně neslyšela.

„Já vás nezavraždím,“ vyštěkl jsem. Zatím.

Už byla připoutaná, nohu přehozenou přes nohu. Když pohnula chodidlem, žabka se jí pohupovala na prstech. Na obou kolenech měla modřiny a já si všiml i čerstvého škrábance na pravém předloktí. Řekl jsem si, že vlastně nechci nic vědět, a zařadil jsem zpátečku. Vysadím ji na stanici – doufejme, že bude dost brzy, abych se vyhnul tomu, komu se vyhnout chci – a zařídím, aby jí vrátili to její pitomý auto. Při troše štěstí se mi ještě podaří zavřít na hodinku oko, než budu muset oficiálně začít svůj den.

„Víte,“ podotkla, „jestli by měl jeden z nás být naštvaný na toho druhého, pak jsem to já. Ani vás neznám, vy na mě tady řvete, vecpete se mezi mě a moje kafe a pak mě prakticky unesete. Mám důvod být rozčilená.“

„Vy ani netušíte, zlato, že i já mám fůru důvodů být naštvaný, a hodně se jich týká toho budižkničemu, vaší sestry.“

„Tina možná není nejmilejší člověk, ale to vám nedává žádné právo chovat se jako pořádný hulvát. Stále je moje příbuzná,“ popotáhla Naomi.

„V souvislosti s vaší sestrou bych označení ‚člověk‘ nepoužíval.“ Tina byla monstrum první kategorie. Kradla. Lhala. Vyvolávala rvačky. Moc pila. Málo se sprchovala. Na nikoho nebrala ohled. A to všechno jen proto, že si myslela, že jí svět něco dluží.

„Poslyšte, ať už jste sakra, kdo chcete. Jediný, kdo o ní může takhle mluvit, jsem já, naši rodiče a maturitní ročník 2003 andersontownské střední. A možná taky andersontownská požární stanice. Mají na to totiž právo. Vy ho nemáte a já nepotřebuju, abyste si na mně vyléval vztek kvůli vašim problémům s mou sestrou.“

„Pro mě za mě,“ odpověděl jsem se skřípěním zubů.

Zbytek cesty jsme jeli mlčky. Knockemoutské policejní oddělení se nacházelo pár bloků za hlavní ulicí a dělilo se o novou budovu s veřejnou městskou knihovnou. Jen jsem ten dům spatřil, hned jsem měl ve svalu pod okem tik.

Na parkovišti se nacházel pick-up, hlídkový vůz a harley „Fat Boy“. Nikde ani stopy po šéfově SUV. Díky bohu za malé zázraky.

„Jdem. Vyřídíme to.“

„Není třeba, abyste tam chodil se mnou,“ zase popotáhla Naomi. Očima prosícího štěněte hleděla na svůj prázdný kelímek.

Se zavrčením jsem k ní přisunul svoje téměř nedotčené kafe. „Odvedu vás k přepážce, zařídím, abyste dostala auto zpátky, a pak už vás nikdy neuvidím.“

„Fajn. Ale neděkuju.“

Neobtěžoval jsem se s odpovědí, protože už jsem se hnal ke vchodu. Velká zlatá písmena nad ním jsem ignoroval.

„Městská budova Knoxe Morgana.“

Předstíral jsem, že ji neslyším, a nechal skleněné dveře, aby se za mnou zavřely.

„Je v tomhle městě ještě nějaký Knox?“ zeptala se, škubla dveřmi, otevřela je a následovala mě dovnitř.

„Ne,“ odpověděl jsem a doufal, že to ukončí otázky, na které jsem sakra nechtěl vůbec odpovídat. Stavba to byla relativně nová, s šíleným množstvím skla, širokými chodbami a vůní čerstvých barev.

„Takže na té budově je vaše jméno?“ naléhala a klusala, aby se mnou držela tempo.

„Myslím, že jo.“ Trhnutím jsem otevřel dveře na pravé straně a pokynul jí, aby vešla dovnitř.

Knockemoutská policejní stanice vypadala spíš jako jedna z těch coworkingových zašíváren oblíbených mezi velkoměstskými hipstery než jako skutečná policejní stanice. Klukům a holkám v modrém, kteří byli dřív pyšní na svůj plesnivý, rozpadající se bunkr s blikajícími zářivkami a kobercem se skvrnami, jež desítky let vytvářely nohy kriminálníků, lezla na nervy.

Jejich zlost na jasné barvy a lesklý nový kancelářský nábytek byla asi jediná věc, co mi na téhle budově nevadila.

Knockemoutské policejní oddělení se ze všech sil snažilo znovu objevit své kořeny, vršilo na nastavitelných psacích stolech z bambusového dřeva vratké komínky ze spisů k jednotlivým případům a nonstop vařilo příliš levnou a příliš silnou kávu. Na pultě ležela otevřená krabice okoralých donutů a rozsypaný moučkový cukr všude odhaloval otisky prstů. Jenže nic z toho nedokázalo utlumit novotu té pitomé budovy nesoucí jméno Knoxe Morgana.

Seržant Grave Hopper si za přepážkou vmíchával čtvrt kila cukru do kafe. Tenhle polepšený člen motorkářského klubu nyní ve všední dny po večerech trénoval softballový tým své dcery a o víkendu sekal trávníky. Svůj a své tchyně. Ale jednou za rok posadil manželku na zadní sedadlo motorky a jeli znovu oživit svoje slavné dny na cestách do dáli.

Všiml si mě a mého hosta a skoro na sebe převrhl hrnek.

„Co se děje, Knoxi?“ zeptal se. Teď na Naomi vyloženě civěl.

Ve městě nebylo tajemství, že se s policií snažím mít co nejméně společného. A nebyla taky zrovna novinka, že Tina je ten typ potíží, které nesnesu.

„Tohle je Naomi. Tinino dvojče,“ vysvětlil jsem. „Právě přijela do města a říká, že jí odtáhli auto. Nemáš ho někde vzadu?“

Knockemoutské policejní oddělení se obvykle staralo o důležitější věci, než bylo parkování, a nechávalo občany stát, kde sakra chtěli a kdy chtěli, pokud to nebylo přímo na chodníku.

„K té věci s její sestrou se ještě vrátím,“ upozornil Grave a namířil na nás míchátko. „Ale aby bylo jasno, dneska jsem tady zatím jenom já a neodtáhl jsem ani jednu káru.“

Krucinál. Prohrábl jsem si rukou vlasy.

„Pokud jste to neudělal vy, nemáte tušení, kdo by to mohl být?“ zeptala se s nadějí.

Jasně. Já se do toho vrhnu, abych zachránil situaci, dovezu ji sem, ale prošedivělý Grave bude ten, kdo slízne všechny úsměvy a sladká slovíčka.

Grave, ten zmetek, visel očima na každém jejím slovu a usmíval se na ni, jako kdyby byla sedmipatrový čokoládový dort.

„No tedy, Tin–, chci říct Naomi,“ začal Grave. „Já to vidím tak, že se mohly stát dvě věci. Za A – zapomněla jste, kde jste zaparkovala. Ale děvče jako vy a v takhle malým městě, to mi nepřijde pravděpodobný.“

„Mně taky ne,“ souhlasila přátelsky, aniž by ho ironicky nazvala panem Bystrým.

„Nebo za B – někdo vám auto ukradl.“

S hodinou spánku jsem se právě rozloučil.

„Zaparkovala jsem přímo před obchodem s chovatelskými potřebami, protože to bylo blízko té kavárny, kde jsem se měla sejít se sestrou.“

Grave na mě přejel pohledem a já přikývl. Lepší bude tuhle část rychle vyřešit, jako když člověk strhává nějakou zatracenou náplast.

„Takže Tina věděla, že přijedete do města, věděla, kde budete?“ ujasňoval si.

Naomi nechápala, kam směřuje. Přikyvovala, oči doširoka otevřené a plné naděje. „Ano. Volala mi včera v noci. Říkala, že má nějaké potíže a že se se mnou potřebuje sejít v kavárně Řev motorů v sedm dneska ráno.“

„No, takže, zlato,“ nevěděl Grave, jak to říct. „Já samozřejmě nechci nikoho křivě obviňovat. Ale je možné –“

„Že to auto ukradla ta kráva vaše sestra,“ vložil jsem se do toho.

Naominy oříškově hnědé oči přelétly ke mně. Teď už nevypadala mile ani nebyla plná naděje. Ne. Působila, jako kdyby chtěla spáchat nějaký zločin. Možná dokonce těžký zločin.

„Obávám se, že tady Knox má pravdu,“ přidal se Grave. „Vaše sestra dělá potíže už od doby, co před rokem přišla do města. Tohle zřejmě nebude první auto, ke kterému si pomohla.“

Naominy nosní dírky se prudce rozšířily. Přiložila si kafe ke rtům, několika rozhodnými loky ho vypila a pak odhodila prázdný kelímek do odpadkového koše u stolu. „Děkuju vám za pomoc. Jestli někde uvidíte modré volvo, co má na nárazníku samolepku s nápisem Buďme k sobě milí, dejte mi vědět.“

Prokristapána.

„A nemáte náhodou v telefonu nějakou tu apku, která by vám mohla říct, kde vaše auto je?“ zeptal se Grave.

Sáhla do kapsy, pak se zarazila a na vteřinu pevně zavřela oči. „Měla jsem.“

„Ale už nemáte?“

„Nemám telefon. Včera večer se mi, ehm, rozbil.“

„To je v pořádku. Vyhlásím pátrání a každý policista se bude po vašem autě dívat, když mi tedy napíšete jeho poznávací značku,“ nabídl Grave a ochotně směrem k Naomi posouval kus papíru a propisku.

Uchopila je a začala úhledným, zaobleným psacím písmem psát.

„A taky byste mi tu mohla na sebe nechat nějaký kontakt, kde bydlíte a tak, abychom vás já nebo Nash mohli informovat.“

Při tom jméně jsem zaskřípal zuby.

„Ráda,“ odpověděla Naomi, ale znělo to naprosto opačně.

„Mhm. A možná máte nějakého manžela nebo přítele, jehož kontakt byste taky mohla přidat?“

Zlostně jsem na něj pohlédl.

Naomi zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Možná přítelkyni nebo manželku?“ zkusil to znovu.

„Jsem svobodná,“ odpověděla a zněla natolik nejistě, že to ve mně vzbudilo zvědavost.

„Představte si, že náš šéf taky,“ pronesl Grave tak nevinně, jak jen toho sto osmdesát centimetrů vysoký motorkář s trestní minulostí byl schopen.

„Můžeme se vrátit k té části, kde jsi tady Naomi říkal, že se s ní spojíte, když to auto najdete, což jak všichni víme, nenastane?“ vyštěkl jsem na něj.

„No, s tímhle přístupem se skutečně nenajde,“ pokárala nás.

To bylo kruci naposledy, kdy jsem někomu přiběhl na pomoc. Nebyla to moje práce. Nebyla to moje zodpovědnost. A teď mě to stálo spánek.

„Jak dlouho budete ve městě?“ zeptal jsem se Naomi, když rychle sepisovala informace na papír.

„Jen tak dlouho, kolik je třeba na to, abych našla a zavraždila sestru,“ odpověděla, zavíčkovala propisku a posunula papír zpátky. „Moc vám děkuji za pomoc, seržante.“

„Rádo se stalo.“

Otočila se a podívala se na mě. Naše pohledy se na chvíli setkaly. „Knoxi.“

„Naomi.“

S tím vyběhla z policejní stanice.

„Jak můžou dvě sestry vypadat tak podobně, a přitom nemít nic společnýho?“ uvažoval nahlas Grave.

„Nechci to vědět,“ odpověděl jsem po pravdě a zamířil za ní ven.

Našel jsem ji, jak pochoduje před nájezdovou rampou pro vozíčkáře a něco si pro sebe mumlá.

„Jaký máte plán?“ zeptal jsem se jí rezignovaně.

Podívala se na mě a našpulila rty. „Plán?“ zopakovala přeskakujícím hlasem.

Okamžitě mi naběhl instinkt „per se, nebo zdrhej“. Strašně jsem nesnášel slzy. Zejména slzy, kterými ženské druhé přesvědčují. Plačící žena ve mně vyvolávala pocit, že mě něco zevnitř rve na kusy; měla k dispozici zbraň, jejíž účinky na mou osobu jsem nechtěl veřejně přiznat.

„Nebrečte,“ nařídil jsem jí.

Oči měla vlhké. „Brečet? Já nebudu brečet.“

Byla mizerná lhářka.

„Nebrečte sakra. Je to jen auto, pitomá hromada plechu, a ona je jenom kráva. To za brek nestojí.“

Rychle mrkala a já nedokázal rozpoznat, jestli se chystá rozplakat, nebo na mě znovu křičet. Ale překvapila mě, protože neudělala ani jedno. Narovnala ramena a přikývla. „Máte pravdu. Je to jenom auto. Obstarám si náhradní platební karty, novou peněženku a další hromadu medovohořčičného dipu.“

„Řekněte mi, kam chcete odvézt, a já vás tam vysadím. Anebo si můžete cestou půjčit auto a jet tam sama.“ Škubl jsem palcem směrem ke svému pick-upu.

Znovu se rozhlédla po ulici, pravděpodobně doufala, že se ukáže nějaký hrdina v obleku a kravatě. Když se neobjevil, povzdechla si. „Mám pokoj v motelu.“

„V motelu?“ zopakoval vyděšeně.

„Ano, v motelu, kde jinde.“

Ve městě byl jenom jeden motel. Jednopodlažní jednohvězdičková díra, která si nezasloužila ani oficiální název. Tím, že se tam ubytovala, na mě udělala dojem.

K autu jsme šli mlčky. Její rameno se mi otřelo o paži, což v mé pokožce vyvolalo pocit, jako by se zahřívala. Otevřel jsem jí dveře. Ne proto, že bych byl džentlmen, ale proto, že nějaká zvrácená část mého já chtěla být blízko u ní.

Čekal jsem, až se připoutá, pak jsem dveře zabouchl a obešel auto. „Medovohořčičný dip?“

Když jsem vklouzl za volant, pohlédla na mě. „Slyšel jste o tom chlápkovi, který to před pár lety v zimě napral do zábradlí?“

Přišlo mi to trochu povědomé.

„Tři dny nejedl nic jiného než kečup.“

„Vy to chcete naprat do zábradlí?“

„Ne. Ale chci být připravená. A nemám ráda kečup.“

3

Prťavý zloděj

Naomi

„Ve kterém pokoji bydlíte?“ zajímal se Knox. Došlo mi, že jsme zpátky u motelu.

„Proč?“ zeptala jsem se podezřívavě.

Pomalu vydechl, jako kdybych mu šíleně lezla na nervy. „Abych vás mohl dopravit až ke dveřím.“

Aha. „Devět.“

„Vy necháváte otevřený dveře?“ podivil se o vteřinu později a čelisti měl napjaté.

„Jo, takhle to na Long Islandu děláme,“ odpověděla jsem s kamennou tváří. „Dáváme tak sousedům najevo, že jim věříme.“

Adresoval mi další z dlouhých zamračených pohledů.

„Ne. Samozřejmě že jsem je nenechala otevřené. Zavřela jsem je a zamkla.“

Ukázal na číslo devět.

Moje dveře byly dokořán.

„Ach.“

Energičtěji, než bylo nutné, vrazil páku automatické převodovky do parkovací polohy a nechal auto stát uprostřed areálu. „Zůstaňte tady.“

Když vystoupil a vyrazil k mému pokoji, zamrkala jsem.

Zatímco rázoval směrem k mým dveřím, moje unavené oči to táhlo k obnošeným džínám, které přiléhaly k tomu úžasnému zadku. Na několik jeho dlouhých kroků jsem byla úplně zhypnotizovaná a celou minutu mi trvalo, než jsem si vzpomněla, co přesně jsem v pokoji nechala a jak moc nechci, aby to ze všech lidí viděl zrovna Knox.

„Počkejte!“ Vyskočila jsem z auta a běžela za ním, ale on se nezastavil ani nezpomalil.

Z posledních sil jsem přidala na rychlosti a vskočila před něj. Narazil přímo do ruky, kterou jsem zdvihla, abych ho zabrzdila.

„Uhněte mi sakra z cesty, Naomi,“ nařídil.

Když jsem mu nevyhověla, položil mi ruku na břicho a tlačil mě dozadu, až jsem nakonec stála před pokojem 8.

Nevím, co to o mně vypovídalo, ale ta ruka mi tam byla příjemná. „Nemusíte chodit dovnitř,“ trvala jsem na svém. „Třeba jsou to jen uklízeči.“

„Tenhle motel působí, jako že se v něm uklízí?“

Měl pravdu. Motel vypadal, že by v něm měli místo minišamponků rozdávat spíš protitetanové injekce.

„Zůstaňte tady,“ řekl mi a pak vyrazil zpátky k mým otevřeným dveřím.

„Kruci,“ zašeptala jsem, jakmile do nich strčil a pořádně je otevřel. Vydržela jsem celé dvě vteřiny a pak jsem ho následovala dovnitř.

Když jsem se před necelou hodinou ubytovávala, vypadala ta místnost, mírně řečeno, nevábně.

Oranžovo-hnědé tapety se odlupovaly v dlouhých pruzích. Tmavě zelený koberec působil dojmem, jako kdyby byl vyrobený z hrubé strany houbičky na nádobí. Vybavení koupelny mělo růžovou barvu ibalginu a ve sprše chybělo několik obkladaček.

Ale byla to jediná možnost ubytování v okruhu třiceti kilometrů a já usoudila, že noc či dvě přetrpím. A navíc, myslela jsem si tou dobou, jak špatné by to tam asi tak mohlo být?

Očividně přímo úděsné. Od chvíle, co jsem se v motelu ubytovala, uložila kufr, zapojila notebook a odjela na setkání s Tinou, se někdo do pokoje vloupal a prohledával ho.

Můj kufr ležel převrácený na podlaze a část jeho obsahu byla rozházená po koberci.

Zásuvky komody byly vytahané, dveře skříně otevřené.

Můj notebook chyběl. Stejně tak kapsička na zip s hotovostí, kterou jsem měla ukrytou v kufru.

„Naivko,“ bylo načmáráno na toaletní zrcadlo v koupelně mojí oblíbenou rtěnkou. Věc, kterou jsem nemínila nabručenému Vikingovi ukazovat, věc, která měla větší cenu než cokoli, co mi ukradli, paradoxně pořád ležela v rohu jako jedna velká a zmačkaná hromada.

A nejhorší ze všeho bylo, že pachatelka seděla na posteli, špinavé tenisky zamotané v povlečení. Dívala se na nějaký film o přírodních katastrofách. Odhadovat věk mi nikdy moc nešlo, ale ji jsem jednoznačně zařadila do dětské nebo předpubertální kategorie.

„Ahoj, Way,“ pozdravil ji Knox zachmuřeně.

Dívčiny modré oči zalétly od obrazovky k němu a pak se zas vrátily k televizi. „Ahoj, Knoxi.“

Bylo to malé město. Samozřejmě že se ten místní neruda a dětský zločinec navzájem znali.

„No, podívejte,“ začala jsem, z boku obešla Knoxe a postavila se před tu věc v rohu, kterou jsem skutečně nechtěla vysvětlovat. „Já nevím, jestli má Virginie jiné zákony ohledně dětské práce, ale požádala jsem o polštář navíc, ne o to, aby mi to tady vyloupil nějaký prťavý zloděj.“

Dívka mi konečně věnovala pohled.

„Kde máš mámu?“ zeptal se Knox a mě ignoroval.

Další pokrčení rameny. „Pryč,“ odpověděla. „Kdo je ta tvoje kámoška?“

„To bude tvoje teta Naomi.“

Nezdálo se, že by to na ni udělalo dojem. Zato já jsem zřejmě naopak vypadala, jako kdyby mě vystřelili z děla proti cihlové zdi.

„Teta?“ opakovala jsem a zavrtěla hlavou v naději, že se mi tím spraví sluch. Z pozůstatků mého účesu vypadla další kopretinka a snesla se k podlaze.

„Jsem si myslela, že jste mrtvá,“ pronesla dívka a s neurčitým zájmem mě zkoumala. „Hezký vlasy.“

„Teta?“ zopakovala jsem ještě jednou.

Knox se ke mně otočil. „Waylay je Tinino dítě,“ vysvětloval pomalu.

„Tinino?“ papouškovala jsem skřehotavě.

„Vypadá to, že si vaše sestra pomohla k vašim věcem,“ poznamenal.

„Říkala, že většina stojí za hovno,“ dodala dívka.

Rychle jsem zamrkala. Nejenom že mi moje sestra ukradla auto, ale vloupala se taky do mého hotelového pokoje, vyplenila ho a nechala mi tam neteř, o jejíž existenci jsem neměla ani tušení.

„Je v pohodě?“ zeptala se Waylay a nespouštěla oči z tornáda na obrazovce.

Myslela zřejmě mě. A já v pohodě rozhodně nebyla.

Popadla jsem polštář, který ležel na posteli. „Omluvíte mě vy dva?“ zapištěla jsem.

Aniž bych čekala na odpověď, vypadla jsem ze dveří do horkého virginského slunečného dne. Ptáci štěbetali. Kolem se s ohlušujícím hřmotem přehnaly dvě motorky. Na druhé straně ulice vystupoval nějaký starší pár z pick-upu a mířil do levné restaurace na snídani.

Jak může svět mít tu drzost a vypadat tak normálně, když se celý můj život právě zhroutil?

Přitiskla jsem si polštář k obličeji a vypustila ze sebe nahromaděný nářek.

Myšlenky mi v mozku vířily jako prádlo ždímané na maximální otáčky. Warner měl pravdu. Lidi se nemění. Moje sestra byla pořád příšerná lidská bytost a já byla dost naivní na to, abych jí na její lži skočila. Moje auto zmizelo, stejně jako moje peněženka a notebook. Nemluvě o penězích, které jsem pro Tinu přivezla. A od včerejšího večera jsem neměla žádnou práci. Nebyla jsem na cestě do Paříže, což byl ještě před čtyřiadvaceti hodinami můj plán. Moje rodina i přátelé si mysleli, že jsem sakra musela ztratit zdravý rozum. Moje oblíbená rtěnka byla zničená na zrcadle v koupelně. A já měla neteř, jejíž celé dětství jsem propásla.

Znovu jsem se zhluboka nadechla a pro jistotu ještě jednou, naposledy zaječela, než jsem polštář zase spustila dolů.

„Dobře. To vyřešíš. To dáš do pořádku.“

„Už jste si přestala dodávat kuráž?“

Prudce jsem se otočila a uviděla Knoxe, jak se opírá o dveřní rám, potetované paže zkřížené na široké hrudi.

„Jo,“ odpověděla jsem a narovnala ramena. „Kolik jí je let?“

„Jedenáct.“

Přikývla jsem, vrazila mu polštář a odkráčela zpátky do pokoje.

„Takže, Waylay,“ začala jsem.

Nosem pršáčkem a důlkem na bradě se podobala jiným členům rodiny. Měla tytéž nohy hříběte jako v jejím věku její matka a já.

„Takže, teto Naomi.“

„Říkala tvoje mamka, kdy se vrátí?“

„Ne-e.“

„A kde s mamkou bydlíte, miláčku?“ zeptala jsem se.

Možná tam Tina právě teď byla, prohrabávala se někde svou kořistí a přemýšlela, co stojí za to si nechat a co chce pro zábavu zničit.

„Nahoře v Hillside Acres,“ odpověděla a nakláněla se, aby měla přese mě lepší výhled na tornádo, které na obrazovce zdvihalo do vzduchu krávy.

„Dejte mi minutu,“ požádal Knox a kývl hlavou směrem ke dveřím.

Měla jsem zjevně všechen zatracený čas na světě. Všechen čas a ani tušení, co dělat. Žádný další krok. Žádný seznam úkolů organizující můj svět do hezkého, úhledného sloupce položek. Jen krize následkem neskutečného chaosu, který byl pro změnu důsledkem šílené katastrofy.

„Jasně,“ souhlasila jsem a znělo to jen mírně hystericky.

Čekal, až ho minu, a pak vykročil za mnou. Když jsem se zastavila, pokračoval k vybledlému automatu na limonády před hlavním vchodem.

„Vy mi opravdu zrovna teď chcete koupit limonádu?“ zeptala jsem se rozpačitě.

„Ne, snažím se dostat z doslechu toho dítěte, kterému evidentně nedochází, že ho jeho matka opustila,“ vyštěkl.

Následovala jsem ho. „Třeba se Tina vrátí,“ nadhodila jsem.

Zastavil se a obrátil se obličejem ke mně. „Way říká, že jí Tina nic neřekla. Jen to, že musí něco zařídit a že bude pryč dlouho.“

Dlouho? Co sakra znamená v Tinině pojetí času dlouho? Víkend? Týden? Měsíc?

„Ach, můj bože. Moji rodiče.“ Tohle je zničí. Jako kdyby je to, co jsem udělala včera, dost nerozrušilo. Včera v noci se mi je na dálnici do Pensylvánie podařilo uklidnit, přesvědčit je, že je všechno v pořádku a že rozhodně neprocházím krizí středního věku. Donutila jsem je slíbit, že kvůli mně nebudou měnit žádné své plány. Dneska ráno odjeli na třítýdenní výletní plavbu po Středomoří. První velká zahraniční dovolená, kterou kdy podnikli společně.

Nechtěla jsem, aby jim ji mé nebo Tininy problémy zkazily.

„Co hodláte udělat s tím dítětem tam?“ Knox kývl směrem k otevřeným dveřím.

„Jak to myslíte?“

„Naomi, až policajti zjistí, že je Tina pryč a že tu nechala Waylay, jde rovnou k nějakým pěstounům.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Jsem její nejbližší žijící příbuzný, který není žádný zločinec. Jsem za ni zodpovědná.“ Jako za všechny Tininy maléry, dokud nám nebylo osmnáct.

Dlouze a tvrdě na mě pohlédl. „To myslíte vážně?“

„Ona je má rodina.“ A kromě toho se nedalo říct, že by se v mém životě děla zrovna fůra věcí. Byla jsem v zásadě bez cíle. Poprvé za celý život jsem neměla žádný plán.

Což mě k smrti děsilo.

„Rodina,“ odfrkl, jako kdyby má argumentace nebyla rozumná.

„Poslouchejte, Knoxi. Děkuju vám za všechno to řvaní, dopravu i kafe. Ale jak vidíte, je tu situace, kterou musím vyřešit. Takže bude asi nejlepší, když se vrátíte do té jeskyně, odkud jste ráno vylezl.“

„Nikam nejdu.“

Zase jsme na sebe zlostně civěli v tichu nabitém elektřinou. Tentokrát to jako první nevydržel on.

„Nestavějte se na zadní, Kopretinko. Co chcete dělat?“

„Kopretinko?“

Natáhl ruku nahoru a vyndal mi dvěma prsty z vlasů další okvětní lístek.

Odstrčila jsem jeho dlaň a o krok ustoupila, abych mohla přemýšlet. „Fajn. Nejdřív potřebuju…“ Rozhodně ne zavolat rodičům. A vážně jsem do toho nechtěla zatahovat policii – zase –, pokud nebudu muset. Co když se Tina za hodinu ukáže? Možná první věc, kterou jsem potřebovala, bylo další kafe.

„Zavolejte ty zatracený poldy, nahlaste vloupání a opuštění dítěte,“ řekl na to Knox.

„Je to moje sestra. A co když se za hodinu objeví?“

„Ukradla vaše auto a opustila svoje dítě. To jí kruci nemůže projít.“

Ten potetovaný nabručený medvěd měl pravdu. A to se mi na něm fakt nelíbilo.

„Ale… Fajn. Dobře. Nechte mě přemýšlet. Můžu si půjčit váš telefon?“

Stál tam a bez hnutí se na mě koukal.

„Prokristapána, já ho přece neukradnu. Já si prostě jen potřebuju rychle zavolat.“

Po dlouhém útrpném povzdechu sáhl do kapsy a telefon vytáhl.

„Děkuju,“ pronesla jsem důrazně a pak nakráčela zpátky do motelového pokoje. Waylay se pořád dívala na film, teď s rukama složenýma za hlavou.

Prohrabala jsem kufr, našla zápisník a pak se vrátila ven.

„Vy s sebou máte zápisník s telefonními čísly?“

Knox mi nakukoval přes rameno.

Sykla jsem na něj, aby byl zticha, a vytočila číslo.

„Co sakra chceš?“

Hlas mé sestry vždycky dokázal způsobit, že jsem sebou vnitřně škubla.

„Pro začátek vysvětlení,“ vyštěkla jsem. „Kde jsi?“

„Kde jsi ty?“ napodobila mě vysokým hlasem plyšové loutky ze seriálu Sezame, otevři se, což jsem vždycky nesnášela.

Slyšela jsem dlouhé vydechnutí.

„Ty v mým autě kouříš?“

„Teď to vypadá, že je moje.“

„Víš co? Zapomeň na auto. Musíme probrat důležitější věci. Ty máš dceru! Dceru, kterou jsi opustila a nechala v motelu.“

„Mám kupu práce. Nějakej čas by mě děcko zbytečně brzdilo. Mám v pácu něco velkýho. Proč myslíš, že jsem ji pojmenovala Waylay? Ta, co čeká u cesty. Počítala jsem, že to chvíli vydrží se svou svatouškovskou tetinkou, než se vrátím.“

Byla jsem tak naštvaná, že jsem dokázala jen prskat vzteky.

Knox mi odtrhl telefon od ucha. „Poslouchej, a poslouchej dobře, Tino. Máš přesně třicet minut, aby ses sem vrátila, jinak kurva volám poldy.“

Pozorovala jsem, jak rysy jeho tváře ztvrdly, jak zatnul zuby a jak se mu pod lícními kostmi objevily dvě malé jamky. Jeho oči byly náhle chladné tak, až jsem se otřásla.

„Chováš se jako fakt pitomej idiot, ostatně jako vždycky,“ pokračoval. „Jen si pamatuj, že až tě příště policajti seberou, budou mít v ruce příkaz k zatčení. To znamená, že skončíš v kriminále, a já neznám nikoho, kdo by se hnal do toho, aby za tebe zaplatil kauci.“

Na chvíli se odmlčel, poslouchal a pak dodal. „Jo. Ty jdi taky do hajzlu.“

Znovu zaklel a pak spustil ruku s telefonem dolů.

„Jak přesně se vy a moje sestra znáte?“ přemýšlela jsem nahlas.

„Tina je pro všechny osina v zadku od tý doby, co se tady před rokem zjevila. Pořád se snaží přijít snadno k prachům. Párkrát předstírala, že někde upadla a zranila se. A pak chtěla po místních podnikatelích odškodný, mimo jiné i po vašem kámoši Justicovi. Pokaždý když má v kapse trochu peněz, opije se, divočí a dělá spoušť po celým městě. Drobný trestný činy. Vandalismus.“

Jo, to znělo jako moje sestra.

„Co říkala?“ zeptala jsem se, i když o odpověď jsem vlastně nestála.

„Tvrdila, že je jí ukradený, jestli zavoláme policajty. Nevrátí se.“

„To řekla?“ Vždycky jsem chtěla děti. Ale ne takhle. Ne vskočit do role matky rok před pubertou dítěte, v době, kdy jsou léta, která formují osobnost, už pryč.

„Říkala, že se vrátí, až bude mít chuť,“ dodal a palcem projížděl po seznamu v telefonu.

Některé věci se nikdy nezmění. Moje sestra si vždycky vytvářela vlastní pravidla. Jako novorozeně prospala celý den a pak byla celou noc vzhůru. Jako batole ji vykopli z trojích jeslí, protože kousala. A jakmile dosáhla školního věku, přišla na řadu rebélie.

„Co to děláte?“ zeptala jsem se Knoxe, když si přikládal telefon opět k uchu.

„Poslední věc, kterou chci udělat,“ zamumlal.

„Koupit lístky na balet?“ tipla jsem si.

Neodpověděl, jen s nehybnými rameny kráčel na parkoviště. Neslyšela jsem, co přesně říká, ale bylo tam mnohokrát trhni si a polib mi.

Přidala jsem „telefonní etiketu“ na narůstající seznam věcí, v nichž Knox Morgan nevynikal.

Vrátil se ještě naštvanější. Ignoroval mě, vytáhl náprsní tašku, z ní vylovil dvě bankovky a pak je vložil do automatu na nápoje.

„Co chcete?“ zamumlal.

„No, vodu, prosím.“

Tiskl knoflíky silněji, než jsem považovala za nutné. Na zem vypadla lahev vody a dvě žluté plechovky limetkové limonády.

„Tady máte.“ Strčil mi vodu do ruky a zamířil zpátky k hotelu.

„Ehm. Díky!“ volala jsem za ním.

Asi třicet vteřin jsem se sebou v duchu diskutovala, jestli nemám vyrazit pryč a kráčet tak dlouho, až najdu novou, méně hroznou realitu. Ale bylo to jen mentální cvičení. Nemohla jsem odejít. Měla jsem novou zodpovědnost. A s touhle zodpovědností přijde určité vědomí smyslu života. Pravděpodobně.

Vrátila jsem se do pokoje a našla tam Knoxe, jak zkoumá zámek ve dveřích. „Moc se s tím nepárala,“ postěžoval si.

„Říkala jsem jí, že na to má vzít šperhák,“ poznamenala Waylay a lupnutím otevřela plechovku limonády.

„Je sotva osm ráno, a vy jste jí dal limonádu,“ zasyčela jsem na Knoxe, když jsem zaujímala své místo na stráži před kupkou v rohu.

Podíval se na mě, pak za mě. Nervózně jsem rozpřáhla ruce a zkoušela mu zablokovat výhled.

„To je nějaký ubrus?“ zeptal se, zatímco se snažil do rohu nahlédnout.

„Svatební šaty,“ oznámila Waylay. „Máma říkala, že jsou strašně hnusný.“

„Jo, jasně, Tina nepozná dobrý vkus, i kdyby ji vzali po hlavě kabelkou od Louise Vuittona,“ odsekla jsem a najednou se cítila v úzkých.

„Znamenají ty šaty, že mám někde strejdu?“ zeptala se a kývla směrem k hromadě krajek a spodničce, jež kdysi způsobovaly, že jsem se cítila jako pohádková princezna, ale teď jen jako hlupák.

„Ne,“ odpověděla jsem rázně.

Knox maličko pozdvihl obočí. „Vy jste se rozhodla vzít si svatební šaty na cestu autem na druhý konec země?“

„Já jen nechápu, co je vám do toho,“ řekla jsem.

„Účes má, jako kdyby šla na nějakou nóbl party.“

„Jo, rozhodně tak vypadá, Way,“ souhlasil Knox a pobaveně si zkřížil ruce na hrudi.

Nelíbilo se mi, jak se ti dva proti mně spolčují.

„Co kdybychom se míň starali o moje vlasy a šaty a víc o to, co uděláme dál?“ navrhla jsem. „Waylay, říkala tvoje mamka něco o tom, kam jde?“

Dívčiny oči se znovu přilepily k obrazovce. Pokrčení štíhlých ramen. „Nevím. Jen říkala, že teďkonc budu tvůj problém.“

Nevěděla jsem, co na to říct. Naštěstí jsem nijak reagovat nemusela, protože rázné zaklepání způsobilo, že jsme všichni tři otočili hlavu k otevřeným dveřím.

Muž, který tam stál, zapříčinil, že jsem maličko zalapala po dechu. V Knockemoutu se zjevně rodili sexy chlapi. Byl oblečený v nažehlené modré policejní uniformě s velmi lesklým odznakem. Na tváři měl hezké strniště, které zvýrazňovalo jeho silnou čelist. Jeho ramena a hruď byly široké, boky a pas úzké. Vlasy měl do blond a v očích cosi povědomého.

„Knoxi,“ řekl.

„Nashi.“ Jeho tón byl chladný, jako jeho oči.

„Ahoj, Way,“ pronesl vzápětí nově příchozí.

Waylay na muže kývla. „Zdravím, šéfe.“

Jeho oči přejely ke mně.

„Vy jste zavolal policii?“ vyjekla jsem na Knoxe. Moje sestra byla strašný člověk a já jí to určitě chtěla dát sežrat. Ale zavolat policii mi připadalo tak definitivní.

4

„Tady bydlet nebudete!“

Naomi

„Vy musíte být Naomi,“ pronesl policista.

Možná jsem byla uprostřed panické ataky, ale svým způsobem se mi líbilo, jak přátelsky zamumlal moje jméno.

Knoxovi se to zjevně nelíbilo, protože jeho svalnatá postava se náhle ocitla přímo přede mnou. Rozkročil doširoka nohy a překřížil paže.

„Ano,“ odpověděla jsem a snažila se na policistu přes Knoxe nějak podívat. Když jsem ho šťouchla do zad, ten hulvát se ani nepohnul.

Muž se podíval zpátky na Knoxe, a ať už tam viděl cokoli, rozesmálo ho to.

„Já jsem tady šéf policie, ale můžete mi říkat Nash. Rád vás poznávám, Naomi. Mrzí mě, že za těchto okolností. Mohl bych vám položit pár otázek?“

„Ehm, jasně,“ odpověděla jsem a náhle si přála, abych si bývala našla chvilku, umyla si obličej a dala do pořádku vlasy. Patrně jsem vypadala jako nepříčetná oživlá mrtvola družičky.

„Co kdybychom si popovídali na parkovišti?“ škubl Nash tím směrem hlavou.

Pozornost Waylay se vrátila k filmu, u nějž dívka usrkávala přeslazenou nazelenalou limetkovou limonádu.

„Určitě.“ Následovala jsem ho ven a překvapilo mě, že se k nám Knox přidal. Zamířil rovnou k Nashovu SUV, které mělo dole na boku napsáno Policie Knockemout, a agresivně se opřel o kapotu.

„Na tuhle část tady být nemusíš,“ řekl mu Nash.

Knox vycenil zuby. „Chceš, abych odešel. Ale k tomu mě budeš muset přinutit.“

„Omlouvám se. On se takhle chová celé ráno,“ vysvětlovala jsem Nashovi.

„Zlato, on se takhle chová celý život,“ opáčil šéf policie.

Došlo mi to až tehdy, když si vyměnili naprosto identické zlostné pohledy. „Vy jste bratři, že jo?“

„To kruci ne,“ zavrčel Knox.

„Jistěže ano,“ odpověděl Nash a adresoval mi svůj nejzářivější úsměv. „Já jsem ten hodný.“

„Hleď si krucinál svý práce,“ utrhl se na něj Knox.

„Tak ty chceš, abych dělal svou práci. Tak to jsem z tebe zmatenej, protože –“

„Pánové,“ přerušila jsem je. Takhle bychom se nikam nedostali. Chyběla mi energie na to, abych mezi bratry rozptylovala napětí, a teď jsme měli navíc důležitější starosti. „Nechci se vám do toho plést, ale co se vrátit k té části o mé sestře?“ navrhla jsem.

„Myslím, že je to dobrý nápad, Naomi,“ odpověděl Nash, a když vytahoval zápisník, zamrkal na mě.

Knox cosi zavrčel.

„Zaznamenáme vaši výpověď a pak vymyslíme, co dál.“

Usměvavý muž s plánem. Určitě byl příjemnější než jeho bratr.

„A vy říkáte, že si můžu jen tak přisvojit lidskou bytost?“ ujasňovala jsem si o pár minut později. Opravdu jsem potřebovala další kafe. Moje kognitivní schopnosti se rychle zhoršovaly.

„No, neradil bych mluvit o tom jako o ‚přisvojení‘. Ale ve Virginii známe péči příbuzných jako řešení, kdy děti, které nemohou být se svými rodiči, dočasně bydlí u nějakého člena rodiny. Ten je pak jejich poručníkem.“

Možná jsem jen fantazírovala, ale přišlo mi, že jsem zahlédla výměnu ostražitých pohledů mezi oběma bratry.

„Takže bych se stala poručnicí Waylay?“

Události začaly nabírat rychlé tempo. Jednu vteřinu jsem byla připravená kráčet k oltáři, v tu další jsem byla pověřena, abych rozhodovala o budoucnosti jedenáctileté a mně naprosto neznámé dívky.

Nash si rukou prohrábl vlasy. „Dočasně. Jste zjevně vyrovnaná a zdravá dospělá osoba.“

„A co když nejsem?“ vykrucovala jsem se.

„Pak odbor rodinných vztahů a péče o mladistvé odveze Waylay do dětského domova. Pokud vy nemáte problém zůstat ve městě pár týdnů, než věci vyřešíme, pak zákon nemá problém s tím, když Waylay zůstane u vás. A jestli to vyjde, můžete se o ni starat i trvale.“

„Dobře.“ Nervózně jsem si otřela ruce o zadek svých šortek. „Co budeme muset vyřešit?“ zeptala jsem se.

„Hlavně co vaše sestra plánuje a co to znamená pro poručenství.“

„Jsem ve velkým maléru. Potřebuju prachy, Naomi.“

Kousla jsem se do rtu. „Včera v noci mi volala. Říkala, že potřebuje pomoct, a chtěla, abych přivezla hotovost. Myslíte si, že jí hrozí nějaké skutečné nebezpečí?“

„A co to udělat takhle? Vy se zaměříte na Waylay a mně přenecháte starosti o svou sestru,“ radil Nash.

Hezká teorie, ale zkušenost mi říkala, že jediný způsob, jak uklidit nějaký nepořádek k mé spokojenosti, je provést úklid sama.

„Přivezla jste ty peníze?“ visel na mně očima Knox.

Dívala jsem se do země a cítila se hloupě a trapně. Tohle se mi moc nepovedlo. „Přivezla.“

„Vzala je?“

Soustředila jsem se na Nashův obličej, protože byl přátelštější. „Myslela jsem si, že jsem se zařídila chytře. Polovinu jsem měla v autě a druhou v kufru.“

Nash vypadal soucitně. Knox si naopak něco bručel pod vousy.

„No, myslím, že bych se měla raději vrátit zpátky a pořádně se své neteři představit,“ navrhla jsem. „A prosím, pravidelně mě o všem informujte.“

„Tady bydlet nebudete.“

To prohlášení přišlo od Knoxe.

Rozhodila jsem rukama. „Pokud vám moje přítomnost tady tolik vadí, proč si nevezmete prodlouženou dovolenou vy?“

Jestliže mohou pohledy způsobovat, že někomu začne vřít krev v žilách, ta moje by se teď změnila v lávu.

„Tady bydlet nebudete!“ zopakoval důrazně. Tentokrát ukázal na chatrné dveře s vypáčeným zámkem.

Jo tohle.

„Určitě vymyslíme nějaké řešení,“ prohlásila jsem vesele. „Pane policejní –“

„Říkejte mi Nashi,“ zopakoval.

Knox vypadal, jako kdyby chtěl už poničené dveře prorazit bratrovou hlavou.

„Nashi,“ začala jsem a snažila se zesílit své osobní kouzlo. „Nevíte, kde bychom s Waylay mohly pár nocí bydlet?“

Knox vytáhl telefon a mračil se na displej, když palcem agresivně procházel seznam kontaktů.

„Můžu vás dvě odvézt k Tině. Není to tam zrovna útulné, ale určitě se vám tam nevloupá a nebude ničit vlastní věci,“ navrhl.

Knox si vrazil telefon do kapsy. Jeho pohled ulpěl na mně. V jeho výrazu bylo cosi namyšleného, co mě iracionálně popuzovalo.

„To je od vás tak hezké, děkuju. Nedokážu ani vypovědět, jak moc si vaší pomoci vážím,“ řekla jsem Nashovi. „Knox má určitě na práci lepší věci než trávit čas v mé blízkosti.“

„Rádo se stalo,“ odvětil Nash.

„Já si jen sbalím to, co zbylo z mých věcí, a řeknu Waylay, kam jedeme,“ rozhodla jsem se a vracela se do motelového pokoje.

Moji úlevu z toho, že jsem se konečně zbavila naštvaného, potetovaného Knoxe, přerušil burácivý rachot.

Ulicí se řítil motocyklista velikosti medvěda před zimním spánkem a jeho rychlost určitě překračovala povolený limit.

„Zatracený Harvey,“ zamumlal Nash.

„Myslím, že bys po něm měl jít,“ poradil mu Knox, pořád stejně namyšleně.

Zadívala jsem se za motorkářem.

Nash namířil prst bratrovým směrem. „My dva si ještě promluvíme,“ sliboval, a nezdálo se, že by ho to zvlášť těšilo.

„Radši sebou hoď, zákony je třeba dodržovat.“

Nash se pak otočil ke mně. „Naomi, omlouvám se, že vás nechávám na holičkách. Ozvu se vám.“

Když spěchal zpátky ke svému SUV, aby se s blikajícími majáky pustil do pronásledování motorkáře, Knox za ním nepřátelsky mávl rukou.

Znovu jsem s ním zůstala sama. „Nemáte nic společného se zmizením mého přívětivého, zdvořilého řidiče, že ne?“

„Proč bych to dělal?“

„Určitě ne proto, abyste se mnou mohl příjemně strávit víc času.“

„Ale no tak, Kopretinko,“ řekl mi. „Půjdem sbalit ty vaše krámy. Odvezu vás s Way k Tině.“

„Já bych byla radši, kdybyste mi na moje věci nechmatal,“ odpověděla jsem povýšeně. Účinek těchto slov ale pokazilo mé, dámy nehodné, zívnutí. Jela jsem už jen na rezervu z kanystru a doufala, že vydržím tak dlouho, abych se dokázala Vikinga zbavit ještě předtím, než nabourám.

5

Sud benzínu a šlofík

Naomi

Kemp pro obytné přívěsy Hillside Acres vypadal spíš jako veselé tábořiště.

Děti si tu hrály na malém udržovaném hřišti s pláckem trávy, která ještě nepodlehla dlouhému virginskému létu. Trvale umístěné mobilní domy měly laťkové ploty a zeleninové zahrádky. Vynalézavé kombinace barev a útulné terasy přidávaly těmto příbytkům při pohledu zvenčí na atraktivitě.

A pak tady byl Tinin domov.

Šlo o standardně široký mobilní domek v zadním rohu parku. Béžová krabice byla výrazně nakloněná doprava a působila dojmem, že jí na tomto konci chybí část podezdívky. Plevel deroucí se skrz štěrk mě švihal do kolen.

Obytný přívěs hned přes cestu měl roztomilou verandu se světelnými řetězy a popínavými rostlinami. Tinin měl improvizované schody z tvárnic, které vedly k rezavým, lehce pootevřeným vstupním dveřím.

Knox se znovu kamsi zlostně zahleděl. Pro jednou to však nebylo na mě, ale na oznámení nalepené na dveřích.

SOUDNĚ VYSTĚHOVÁNO.

„Zůstaňte tady,“ nařídil, aniž by se podíval na mě nebo Waylay.

Byla jsem moc unavená na to, abych byla naštvaná, když tenhle macho vstupoval dovnitř.

Waylay protočila oči. „Ta už je dávno pryč. Sem se vloupala ještě před motelem.“

Reflexivně jsem se natáhla a vzala ji kolem ramen. Uskočila zpátky a dívala se na mě, jako kdybych se ji pokusila zezadu chytit za kalhotky a prudce jí je z legrace vytáhla nahoru.

Soukromá poznámka: Nespěchat s výrazy fyzické náklonnosti.

„No a kde jste vy dvě bydlely?“

Waylay pokrčila rameny. „Poslední dvě noci u kámošky. Rodičům nevadilo, že mají u večeře jedno děcko navíc. Kde je ona, to fakt nevím.“

Za „zodpovědnou“ se Tina dala označit za všechny ty roky jedině tenkrát, když se mě snažila napodobit. I tak mě ale přístup mé sestry k rodičovství vyděsil.

„Prázdno,“ volal Knox zevnitř.

„Říkala jsem vám to.“ Waylay hopsala po schodech nahoru a já ji následovala.

Obytný přívěs vypadal hůř zevnitř než zvenčí.

Koberec přede dveřmi byl prošlapaný a do všech směrů z něj lezla dlouhá zcuchaná vlákna. Před laciným, zaprášeným dřevěným stolkem s obrysem podstavce televizoru stálo polohovací křeslo. A těsně před ním ležel růžový sedací pytel.

„Televizi vzala. Když se nedívala, tak jsem stopila ovladač,“ hlásila Waylay hrdě.

„Dobrá práce, holka,“ opáčil Knox a pročechral jí vlasy.

Těžce jsem polkla, nechala je v obýváku a strčila hlavu do zašlé kuchyně.

Obsah skříněk byl vysypaný do přetékajícího plechového koše na odpadky, který stál uprostřed zeleného linolea. Krabice s cereáliemi, plechovky s polévkou, dávno rozmražené mini pizzy. Po nějaké zelenině ani památky.

Na každém konci byla jedna ložnice. V první se nacházelo dvojlůžko s popelníkem na každé straně. Záclony nahrazovalo tenké povlečení připíchnuté přímo na zeď, aby chránilo před sluncem. Skříň a komoda byly skoro prázdné. Všechno skončilo buď na podlaze, nebo vytahané ze dveří. Instinktivně jsem nakoukla pod postel a našla dvě prázdné lahve od bourbonu.

Některé věci se nikdy nezmění.

„Vrátí se, víš?“ řekla Waylay a strčila hlavu dovnitř.

„Vím,“ souhlasila jsem. Co ta dívenka ale nevěděla, bylo, že mezi dvěma návštěvami někdy uplynou roky.

„Můj pokoj je na druhým konci, jestli ho chceš vidět,“ nabídla.

„Chtěla bych, jestli ti to nevadí.“

Zavřela jsem dveře do Tininy depresivní ložnice a následovala svou neteř obývákem. Vyčerpání a záplava emocí způsobovaly, že jsem měla oči suché a pálily mě. „Kde je Knox?“ zeptala jsem se.

„Mluví s panem Gibbonsem venku. To je náš bytný. Máma mu visí fůru prachů za nájem,“ vysvětlila a vedla mě k chatrným dveřím z imitace dřeva, které oddělovaly obývák od jejího pokojíku. Skvěl se tam nápis vyvedený pomocí třpytek a čtyř odstínů růžových fixů: „NEVSTUPOVAT“.

Rozhodla jsem se, že přednášku na téma nezdvořilého vyjadřování pronesu až později, až aspoň nebudu usínat při chůzi.

Waylayin pokoj byl malý, ale uklizený. Bylo tam samostatné lůžko, přikryté hezkým růžovým přehozem. Na prohýbající se poličce se nacházelo několik knížek, ale většinu plochy zabíraly vlasové doplňky, srovnané v barevných košíčcích.

Mohla by Waylay Wittová být tak skrznaskrz holčičí?

Vyskočila na postel. „Tak co budeme dělat?“

„No,“ začala jsem vesele. „Tvůj pokojíček se mi líbí. A pokud jde o zbytek, asi bychom dokázaly zařídit, aby to fungovalo. Trochu to vydrhnout, maličko srovnat…“ Sud benzínu a krabička sirek.

Knox se přikradl do pokoje jako nakrknutý lev ze zoo. Zabíral příliš mnoho prostoru a většinu kyslíku. „Seber si ty svoje krámy, Way.“

„Cože? Všechny?“ zeptala se.

Přikývl rychle. „Všechny. Naomi.“

Otočil se a vyrazil z místnosti. Cítila jsem, jak se přívěs pod jeho kroky otřásl.

„To znamenalo, že máš jít za ním,“ vysvětlovala mi Waylay.

„Jasně. Dobře. Počkej tady. Hned se vrátím.“

Našla jsem ho venku, ruce v bok a pohled upřený na štěrk.

„Nějaký problém?“

„Tady kruci bydlet nebudete.“

Najednou jsem byla moc unavená na to, abych fungovala. Zhroutila jsem se na hliníkovou stěnu přívěsu. „Podívejte, Knoxi. Nohy mám jak z olova. Jsem vzhůru snad milion hodin. Jsem na neznámým místě, v neznámý situaci. A tam uvnitř je malá holčička, která někoho potřebuje. Naneštěstí pro ni jsem ten někdo já. Choval jste se jako pitomec, nicméně pak jste si to odpracoval jako řidič. Nemůžete ale už s tou machistickou otravností přestat? Nežádala jsem vás o pomoc. Takže si můžete jít po svých. Já musím začít uklízet ten svinčík.“

Doslovně i obrazně.

„Skončila jste?“ zeptal se.

Byla jsem moc unavená na to, abych se rozzuřila. „Jo. Zhruba.“

„Dobře. Pak padejte do auta. Tady bydlet nebudete.“

„To myslíte vážně?“

„Vy dvě nebudete bydlet ani v motelu, co má papundeklový dveře, ani v zavšiveným přívěsu, do kterýho se někdo vloupal. A kromě toho…“ Přerušil svůj výlev, aby strhl ze dveří ono oznámení. „Tenhle bejvák už Tině nepatří. Z právního hlediska tu nemáte co pohledávat. A z morálního vám nemůžu dovolit, abyste se o to pokoušely. Jasný?“

Byla to nejdelší řeč, jakou v mé přítomnosti pronesl, a upřímně, neměla jsem energii na odpověď.

Jenže on o žádnou nestál.

„Takže hejbněte zadkem a lezte do auta.“

„A pak co, Knoxi?“ Odtáhla jsem se od přívěsu a rozhodila ruce do vzduchu. „Co pak? Víte to? Protože já nemám ani potuchy a to mě šíleně děsí.“

„Vím o místě, kde byste mohly bydlet. Je bezpečnější než motel. Čistší než tenhle čurbes.“

„Knoxi, nemám peněženku. Nemám šekovou knížku. Nemám telefon nebo notebook. A od včerejška ani práci, kam bych se mohla vrátit. Jak mám zaplatit za…“ Větu jsem ani nedopověděla. Vyčerpání a zoufalství mě dočista přemohly.

Zaklel a pročísl si rukou vlasy. „Vždyť spíte za chůze.“

„Takže?“ pronesla jsem nevrle.

Dlouze a tvrdě na mě pohlédl. „Takže, Kopretinko, prostě nastoupíte do toho auta.“

„Musím Waylay pomoct s balením,“ namítla jsem. „A musím projít ten odpad, co kdyby tam byly nějaký důležitý papíry. Pojištění, rodný list, vysvědčení.“

Vykročil vpřed a já couvla. Postupoval proti mně a já nakonec zády narazila na pick-up. Otevřel dveře na straně spolujezdce. „Gibbons vám dá vědět, když najde něco důležitýho.“

„Ale neměla bych si s ním promluvit?“

„Už se stalo. Nedělá to poprvé a není špatný chlap. Důležitý věci, který po sobě nájemníci nechávají, si schovává a ví, na co dát bacha. Zavolá mi, když něco najde. Tak. A teď nastupte – do – toho – auta!!!“

Vlezla jsem na sedadlo a snažila se myslet na jiné věci, které bylo třeba udělat.

„Way!“ vyštěkl Knox.

„Ježíš, klídek!“ Waylay se objevila ve dveřích, na zádech měla batůžek a v ruce dva pytle na odpad.

Srdce se mi zachvělo. Její život a všechny její drahocenné poklady se vešly do dvou pytlů na odpad. Ani ne do těch kvalitnějších, co se dají zatáhnout pomocí šňůrky.

Knox od ní pytle vzal a hodil je na korbu náklaďáčku. „Jedeme.“

Byla to klidná jízda, a jakmile jsem nekonverzovala nebo se nehádala s Knoxem, zjevně jsem neměla energii na to, abych zůstala při vědomí. Vzbudila jsem se náhle, když sebou auto škublo. Nacházeli jsme se na nezpevněné cestě vinoucí se lesy. Stromy nad námi vytvářely baldachýn. Neměla jsem tušení, jestli jsem si jen krátce zdřímla, anebo jestli jedeme už celou hodinu.

Vzpomněla jsem si, v jaké jsem kaši, prudce jsem se otočila a uvolnila se, když jsem na zadním sedadle uviděla Waylay. Seděla vedle bílé nadýchané hromádky tvořené mými svatebními šaty.

Otočila jsem se zpátky k Knoxovi a zívla. „Skvělý. Vezete nás někam do divočiny, abyste nás tam zamordoval, co?“

Waylay se za mnou zahihňala.

Knox tvrdošíjně mlčel, zatímco auto poskakovalo po kamenité cestě.

„Jé!“ zvolala Waylay a mě to přimělo, abych se zaměřila na výhled, který se mi náhle naskytl přes čelní sklo.

Podél cesty se vinul široký potok, jenž následně zatočil zpátky do lesů. Těsně před námi stromy řídly a já spatřila to „jé!“. Byl to velký srub se širokou přední verandou, která se přimykala k celé jedné boční straně přízemí.

Knox pokračoval v cestě kolem domu.

„Škoda,“ zamumlala si Waylay pro sebe, když jsme pokračovali dál.

Za další zatáčkou jsem zahlédla malou chatu s tmavým obložením, zastrčenou do mlází. „Tak tohle je moje,“ oznámil Knox. „A tamto vaše.“

Hned za chatou se totiž nacházela chaloupka jako z pohádky. Tyčily se nad ní borovice, skýtající stín před letním sluncem. Její bílý prkenný a laťový zevnějšek byl kouzelný. Malá přední veranda s vesele modrými plaňkami zvala k návštěvě.

Strašně se mi líbila.

Knox zabočil na krátkou štěrkovou příjezdovou cestu a zhasl motor.

„Jdeme,“ zavelel a vystoupil.

„Myslím, že jsme tady,“ zašeptala jsem směrem k Waylay.

Obě jsme vystoupily z auta.

Bylo tady chladněji než ve městě. A taky klidněji. Rachot motorek a aut nahradil bzukot včel a vzdálené vrčení nějakého letadla. Poblíž štěkal pes. Slyšela jsem zurčet potůček, razící si cestu skrz ševelící stromy za domkem. Teplý vánek přinášel vůni květin, zeminy a letního slunce.

Bylo to dokonalé. Příliš dokonalé pro nevěstu bez peněz, která utekla od oltáře.

„No tohle. Knoxi?“

Ignoroval mě a nesl Waylayiny pytle a můj kufr na verandu.

„Tady budem bydlet?“ ptala se Waylay, zatímco tiskla obličej k přednímu oknu, aby nakoukla dovnitř.

„Je to tady určitě strašně zaprášené a zatuchlé,“ prohlásil Knox, když otvíral síťové dveře proti hmyzu na verandu a vytahoval klíče ode dveří vedoucích dovnitř. „Hezkou chvíli tu nikdo nebyl. Budete asi muset otevřít okna. A vyvětrat.“

Jak se dostal ke klíčům od chaloupky, která vypadala jako ze stránek mé oblíbené pohádkové knížky, bylo jednou z otázek na mém seznamu. A těsně nad ní se nacházely otázky ohledně nájmu a kauce.

„Knoxi?“ zkusila jsem to znovu.

Ale on už dveře odemkl a já najednou stála na podlaze ze širokých dřevěných prken v útulném obýváku s maličkým kamenným krbem. Byl tam starý psací stůl se stahovací roletkou, nacpaný do výklenku mezi schody do patra a skříní na kabáty. Okny se dovnitř tlačilo krásné okolí domku.

„Vážně tady budeme bydlet?“ zeptala se Waylay. Její skepse odrážela moji vlastní.

Knox položil naše věci pod maličké schodiště. „Jo.“

Chvíli se na něj dívala a pak pokrčila rameny. „Asi to půjdu omrknout nahoru.“

„Počkej! Zuj se,“ přikázala jsem jí, protože jsem nechtěla dovnitř nanosit bláto.

Waylay pohlédla na své špinavé tenisky. V palci levé měla díru a ke tkaničce pravé byl připevněný přívěsek ve tvaru růžového srdíčka. Přehnaně protočila panenky, zula si boty a nesla je nahoru.

Knoxova ústa se v koutcích pozdvihla, když ji pozoroval, jak předstírá, že není ani v nejmenším vzrušená či zvědavá.

„Zatraceně, Vikingu!“ Představa, že strávím pár týdnů v chaloupce jak z pohlednice, daleko od všeho toho zmatku a nepořádku, které jsem nechávala za sebou, byla přímo opojná. Kdybych mohla sedět na zadní verandě a pozorovat, jak kolem protéká potůček, zvládla bych dát svůj pekelně chaotický život do pořádku. Pokud si to budu moct dovolit.

„A co máte za problém?“ zeptal se, když vstoupil do maličké kuchyně jak z domečku pro panenky a hleděl z okénka nad dřezem.

„Chcete říct: Co není v pořádku, Naomi? Tak já vám to povím, Knoxi. Waylay je z tohohle domku nadšená, ale já vůbec nevím, jestli si ho dokážu zaplatit. Kromě toho, že je opuštěná, bude taky zklamaná. Co jestli zase večer skončíme v motelu?“

„Do motelu se nevrátíte.“