NAME OF THE DEVIL

Copyright © 2015 by Andrew Mayne

All rights reserved

Translation © Milan Lžička, 2023

ISBN 978-80-242-9495-7

Obsah

1

STRACH

2

3

4

5

NEJISTOTA

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

PROTISLUŽBA

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

KRIZE

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

BALÍK

53

54

55

56

57

58

59

60

VLCI

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

PODĚKOVÁNÍ

Věnováno mým rodičům Jamesovi a Patricii

Co oko vidí a ucho slyší, tomu mozek věří.

– Harry Houdini

1

„Víš, co máš dělat,“ řekl vzdálený hlas na druhém konci linky.

Šerif Jessup přikývl. Od aut zaparkovaných před kostelíkem se odrážela záře měsíce: od zrezivělého džípu Alsopových, nového pick-upu Beara McKnighta i od cadillacu reverenda Curtise, který mu odkázala zesnulá Elena Partridgeová. Dostavili se všichni.

I on.

Jessup byl kus chlapa. Měřil metr devadesát, vážil přes sto třicet kilo a měl na sobě víc svalů než tuku. Puberťáci a všemožní výtečníci z městečka se mu vyhýbali na sto honů. Pouta zpravidla nechával viset na opasku. Stačilo, aby vás svým železným stiskem popadl za flígr, a hned jste věděli, že s tímhle hromotlukem nejsou žádné žerty.

Když už se tu a tam nějaký pošetilec pokusil šerifovi utéct, záhy zjistil, že někdejší středoškolský fotbalista, který se ve sprintu vyrovnal i těm nejlepším z atletického oddílu, ze své rychlosti s věkem moc neztratil.

Jessup vyšel po kamenných schodech a vstoupil do kostelíka. Adam Alsop se otočil v lavici, kde seděl po boku své ženy, a s údivem sledoval, jak Jessup zajišťuje dveře závorou.

„Carsone?“ oslovil šerifa křestním jménem.

Natalie Alsopová, s šedivými vlasy staženými do ohonu a očima stejně unavenýma jako všichni ostatní, celá strnula, když postřehla, jak urputně se šerif tváří.

Reverend Curtis a Bear McKnight se skláněli nad řečnickým pultíkem a otáčeli stránky veliké bible.

„Kristepane,“ ucedil McKnight, když šerifa spatřil.

Jessup nejdřív přistoupil k Alsopovým. Adama ochromila hrůza, když mu šerif zmáčkl krk, zaryl mu do hrdla tlusté prsty. Jeho manželka se Jessupovi pokusila odtrhnout svalnatou ruku, ten ji ale odmrštil tak drsně, až se uhodila hlavou o dřevěnou lavici a ztratila vědomí.

McKnight se k Jessupovi rozběhl, aby se do věci vložil. Kromě těžkého dusotu jeho kroků zněl sálem už jen chropot linoucí se z úst Adama Alsopa, který se snažil popadnout dech.

Reverend Curtis pospíchal do zadní části kostelíka k nouzovému východu, který tam volky nevolky nechal vybudovat, když si to vyžádal požární inspektor. Horečně zatahal za madlo. Dveře se ani nehnuly. Něco je zvenčí zatarasilo.

Curtis se ohlédl a uviděl, jak šerif Jessup drapl McKnighta za ruce, zakousl se mu do ramene a vyrval z něj kus masa. Ještě děsivější než ten zvířecký čin byl chladný, nevzrušený výraz v šerifových očích. Měl neživý pohled velkého bílého žraloka na lovu. Dravce, který před sebou nevidí jinou živou bytost, ale jenom kus žvance.

McKnight zařval a jako podťatý se skácel vedle Adamova těla. Snažil se utěsnit ránu dlaní, krev mu ale dál neúprosně prýštila mezi prsty, až nakonec s brnivým pocitem chladu pozbyl vědomí.

Jessup ho odkopl stranou a vykročil uličkou mezi lavicemi. V rozrůstajícím se tratolišti zanechával šlápoty. Od pusy mu ještě visely cáry svalů a kůže z McKnightova ramene, obličej měl potřísněný rozstřikem tepenné krve.

„Carsone… Carsone…,“ prosil ho reverend. „Můžu vám pomoct. Můžu vám pomoct zbavit se toho… toho neduhu.“ Padl na kolena a v modlitbě sepjal ruce nad hlavou.

Šerif Jessup sklopil pohled. „Zbavit mě toho neduhu? Mě?“ Jeho prázdný výraz na chvíli pominul. Popadl reverenda zezadu za sako a zvedl ho na nohy. „Já jsem očistný oheň! To já vás zbavuju zla!“ Prskal přitom kolem sebe jako čajová konvice, která se chystá varem explodovat.

Reverend Curtis kolem sebe marně kopal a máchal rukama. Ze zoufalství zaryl tomu lamželezovi nehty do tváře. Jenže ani hluboké brázdy v líci nevyvedly Carsona Jessupa z míry.

Jessup subtilnějšímu muži jednu natáhl a zlomil mu nos. Tloukl ho do něj dál a dál, až mu rozdrtil celý kořen, do rozedřené pěsti se mu jako odštěpky korálů zabodávaly ostré kostní úlomky.

Reverend se celý zkrvavený zhroutil na podlahu. Po chvíli utichl i hvízdavý sípot ze zbytků nosu, jímž se nadechoval.

Šerif Jessup vytáhl z kapsy mobil. „Hotovo.“

Telefon byl už několik dní mrtvý, přesto šerif zaslechl hlas, který mu řekl: „Výborně, můj synu.“

Zavřel oči a čekal, až oheň svým žárem zlikviduje špatnost a zlo.

Na kolenou sepjal ruce a děkoval rádci archandělovi za to, že mu ukázal jasný směr. Děkoval Všemohoucímu za sílu splnit jeho příkaz. Děkoval Bohu za to, že tuhle zdlouhavou noční můru ukončí.

Když kostelíkem otřásl výbuch, napřímil se nevyspalý doktorand na židli v seismologické laboratoři na Západovirginské univerzitě tak prudce, až si rozlil kafe, protože jeho počítač spustil alarm. Když nenadálý výkyv spatřil, zprvu si myslel, že někde havarovalo letadlo nebo spadl meteorit.

Obyvatelé venkovského Hawktonu vyběhli ven, aby zjistili, kde to bouchlo, a ke svému zděšení spatřili obří kouli plamenů stoupající od starého kostela, zářivě oranžové mračno proti švestkové večerní obloze. Někteří měli pocit, že tím končí temnota, která dosud městečko halila. Jiní tušili, že je to teprve její začátek.

Na druhém konci světa seděl otec Carmichael pohroužený do myšlenek a pročítal si dopis z devatenáctého století od důstojníka jezdectva, který sloužil Napoleonovi při severoafrickém tažení. Dotyčný oficír objevil nápis, který měl být napsán starověkou hebrejštinou. Místo, kde se nápis nacházel, usoudil Carmichael, už bude ztraceno, dneska je tam nejspíš parkoviště nebo bytový dům. Otočil list, a když papír zvířil zatuchlý vzduch suterénní čítárny, postřehl pach cigaretového dýmu.

Carmichael zvedl oči a uviděl, že v koutě sedí nějaký člověk a pozoruje ho. Za oranžovou září mužovy cigarety se nacházela opálená tvář zbrázděná vráskami s pronikavýma, pichlavýma očima. Na skráních prošedivělé vlasy mu přecházely v modročerné. Na sobě měl tmavý oblek, vhodný pro bruselského bankéře, očividně nešlo o hostujícího kněze. Působil dojmem člověka, který nedbá na detektory kouře nebo jeho vliv na staré knihy.

Už fakt, že ho muž v tomhle podzemním bludišti vůbec našel, byl sám o sobě výkon. Čítárnu pod Ústřední národní knihovnou v italské Florencii měl Carmichael moc rád, protože nefigurovala na žádné mapě.

Připadalo mu, že člověk, který ji před třemi stovkami let založil, je jeho spřízněná duše. Antonio Magliabechi žil slovy a dýchal pro ně. Údajně přečetl každou ze svých čtyřiceti tisíc knih a dokázal z nich dopodrobna citovat, ovšem světským záležitostem věnoval pozornost tak pramalou, že se na něm bez přehánění rozpadaly obnošené šaty.

A právě touhle dějinnou optikou ke Carmichaelovi promlouval francouzský poručík Chambliss. Prostředí knihovny mu ke zkoumání těchto dopisů nabídlo jiný kontext. Když je bral do ruky, jako by vstupoval do minulosti.

Stejně jako jeho hrdina dokázal i Carmichael venkovní svět úplně pustit z hlavy. Neměl nejmenší ponětí, kdy muž do místnosti vstoupil, připisoval však tohle zjevení vlastní nepozornosti, nikoliv jeho pokoutním úmyslům.

„Vy jste ten mandejský badatel,“ pravil muž anglicky.

Carmichael napsal několik studií o jazyku a věrouce těchto starověkých gnostiků z Blízkého východu. Ačkoliv se nepovažoval za odborníka, nemínil se s prazvláštním návštěvníkem dohadovat. „Ano. Asi jo.“

Muž pokýval hlavou. Sáhl do saka, vytáhl obálku a položil ji Carmichaelovi na stůl. Povytaženým obočím mu dal najevo, že by do ní měl nahlédnout.

Carmichael vytáhl z obálky fotografii. Zrudly mu tváře. Odbarvená blondýna s rošťáckým úsměvem, hned tu dívku poznal. Kamarádila se s jeho sestřenicí. Poznal ji před pár měsíci v Rakousku. Toho dne Carmichael pořádně přebral. A nevinný flirt se zvrhl v něco víc…

Jeho svědomí, uvyklé pocitu viny, užíraly výčitky. Po týdnu se po nesmírných mukách vyzpovídal. Ne svému obvyklému zpovědníkovi, ale knězi v malé farnosti u San Marina. Nebál se ani tak božího hněvu jako spíš všudypřítomných uší Vatikánu.

„Já…,“ spustil Carmichael, aniž by tušil, kam ho slova dovedou.

Muž v rohu zvedl prst a gestem veškerá slova uťal. Pak natáhl mohutnou dlaň, položil ji na fotku, aby už nebyla vidět, a schoval si ji zpátky do kapsy, kde nedráždila Carmichaelovo svědomí.

To gesto mělo určitou symboliku. Carmichael pochopil, že o dívce už dál řeč nebude. Čekal.

„Diskrétnost může být ctnost,“ prohlásil muž.

Carmichael přikývl.

„Vy máte tu mou a já bych rád tu vaši.“

„Ovšem.“ Carmichaelovi se pod stolem začalo chvět koleno.

Muž sáhl do druhé kapsy saka a vytáhl přenosný magnetofon. Položil ho na stůl vedle Carmichaelova bloku a tužky.

„Potřebuju ta slova,“ řekl muž. „Jenom ta slova. Po jejich přeložení na všechno zapomenete. Rozumíme si?“

„Ano…,“ hlesl Carmichael váhavě.

Muž z něj nespouštěl pohled, přetavil Carmichaelův souhlas v ústní dohodu.

Carmichael spustil přehrávání a přiložil si reproduktor k uchu. Hlas působil ospale, jako by byl v transu. Slova mu zprvu zněla hebrejsky, ale o tuhle řeč nešlo. Ten jazyk s ní měl společné kořeny, ovšem před tisícovkou let se odchýlil, jeho nejbližší dosud používanou variantou by byla syrština. Tohle bylo něco jiného. Tohle byla forma aramejštiny, jazyka, jímž mluvili jeruzalémští Židé v Kristových dobách. Porozumět mluvené aramejštině je obtížné, protože nemá žádné žijící rodilé mluvčí. Nejvíce se jí lze přiblížit analýzou syrštiny, hebrejských nářečí a několika dalších variant. Na světě je možná stovka lidí, kteří by dokázali aramejsky konverzovat. Počítačový překlad sice každému umožňuje číst slova, jenže porozumět jim je úplně jiná disciplína. Něco Carmichaelovi napovídalo, že muže v čítárně zajímá překlad, který půjde víc do hloubky.

S diktafonem nervózně sevřeným v prstech si Carmichael pustil kazetu ještě jednou, aby si zkontroloval fonetický přepis. Slovům porozuměl hned napoprvé, chtěl mít ale naprostou jistotu. Navíc byl z mluvčího nesvůj.

Muž si od Carmichaela papír vzal, mlčky si přečetl překlad a pak ho i s magnetofonem schoval do kapsy. Uhladil si puky kalhot a vstal. „Tohle se nikdy nestalo,“ řekl kategoricky.

Jeho vzezření dávalo z nějakého důvodu na srozuměnou, že nezbývá než souhlasit.

Carmichael počkal, až muž odejde. Když jeho kroky odezněly mezi nekonečnými regály knih, opřel se mladý kněz na židli, zadíval se do stropu a snad poprvé za celou věčnost vydechl.

Na tu Rakušanku, Anju, neměl momentálně ani pomyšlení. Hlavou mu totiž zněla slova z diktafonu, a to tak jasně, jako když je uslyšel poprvé.

Já jsem ten, který chodí v temnotě. Já jsem ten, který padl.

Tohle nebyla slova božího učedníka. Tohle bylo vyznání zla. Byly to výroky démona z náboženského textu. Byl to hlas Lucifera nebo jiného padlého anděla.

Sama o sobě však tahle slova nebyla nijak výjimečná. Rozhodně ne v dnešní době. Nedávno sledoval svého synovce Pietra při hraní videohry, v níž hlavní protivník promlouval démonickým stylem. Carmichaelovi stačilo pustit rádio, a hned se na něj vyvalila tisícovka podobných zpívaných obratů, stejně tak i z televize. Tohle bylo něco jiného.

Lišil se kontext.

Mluvčí na kazetě hovořil prakticky zapomenutou řečí, navíc ho Carmichael znal – a pokud věděl, neuměl dotyčný aramejsky, syrsky, a dokonce ani hebrejsky.

Ta slova se mohl naučit nazpaměť kdokoliv. Bylo ovšem naprosto nemístné, aby vycházela z úst duchovního.

Natož z úst Kristova náměstka, římského biskupa, Jeho Svatosti papeže.

STRACH

Vzpomínám si, kdy jsem poprvé zažila strach. Nemyslím dětský strach z děsivého zvuku za oknem nebo z nečekané tváře. Skutečný strach, strach, jaký pociťuje holčička, když kolem sebe vidí obličeje dospělých, jimž dochází, že už nemají věci pod kontrolou – ačkoliv jí namlouvají, že všechno dobře dopadne, ona v jejich očích spatřuje lež a v hlasech slyší váhavost.

Ten starý černý buick mě nijak neděsil, aspoň zpočátku. Bylo mi sedm a neustále mi kladli na srdce, abych se měla na pozoru před šmíráky a jinými úchyly. Pro dítě to ovšem byla abstraktní hrozba, asi jako bacily nebo hypotéky. Prostě to bylo jenom auto, které mě sledovalo.

Byla jsem opatrná a dost chytrá na to, abych věděla, že to není nic dobrého, ale strach jsem neměla. Nevěděla jsem, co to znamená. Strach přišel až později.

Tou dobou jsme se už s tátou přestěhovali zpátky k dědovi a chodila jsem do malé soukromé školy na okraji Beverly Hills. Věděla jsem, že má táta za sebou perný rok, přesto někde našel peníze, aby mě tam poslal. Po večerech sedával v dílně a vyráběl eskamotérské pomůcky a sběratelské předměty, které prodával přes inzeráty v kouzelnických časopisech. Děda, který si zakládal na tom, že ho živí vystupování, a ne prodej vlastních tajemství, na to pohlížel skrz prsty, jízlivé komentáře ale omezoval na minimum. Věděl, že se táta kvůli mně snaží, jak může.

V sedmi letech jsem už byla dost vyspělá, a tak si lidi mysleli, že je mi jedenáct nebo dvanáct. Nechat mě jít domů samotnou ve školní sukýnce a s batůžkem Nintendo nepovažoval táta za nic mimořádného. A moje sedmileté já mělo daleko k tomu, aby mu to rozmlouvalo.

Zatímco ostatní děti vyzvedávaly chůvy v mercedesech nebo minivanech, já šlapala pěšky do kopečka k rozlehlému baráku, kde jsme bydleli.

K sídlu, které by připomínalo spíš strašidelný dům na pozemku za filmovým studiem, kdyby ho děda nenechával pravidelně natírat, a které stálo stranou u cesty vinoucí se mezi přerostlými stromy a keři, na jejichž krocení bylo třeba celé armády zahradníků.

Aby děda udělal dojem na reportéry a další hosty, pěstoval si určitou míru teatrálnosti. Zanedbanost byla v pořádku, zchátralost ovšem nikoliv. První možnost dávala tušit, že je děda excentrik, který touží po soukromí, druhá by naznačovala, že je na pokraji finanční nouze.

Špičatými vížkami a příkrou střechou připomínalo sídlo spíš středověký Disneyland než nóbl Beverly Hills. Dal ho postavit šéf jednoho z prvních hollywoodských studií, který se nechal výrazně ovlivnit pohádkovými příběhy svého rodného Německa.

Byla jsem jenom pár bloků od školy, když jsem zaslechla, jak auto za skřípotu brzd zastavilo. Za tmavými okénky, vytaženými až skoro nahoru, se rýsoval zšeřelý interiér. Zahlédla jsem, jak se úzkou štěrbinou mezi horní hranou okna a dveřmi line ven modravý kouř doutníku, a pokračovala jsem v cestě.

Líbilo se mi, jaké je v naší čtvrti ticho a klid. Každá předzahrádka připomínala soukromé dioráma vytvořené pro moje obveselení. Na chodníku nebo na trávnících jsem skoro nikoho nevídala. Aspoň ne žádného zahradníka. Čas od času jsem se zastavila a mřížemi nebo škvírami v živém plotě jsem nakukovala do honosnějších zahrad.

Moje oblíbená se pyšnila zakřiveným japonským jezírkem s můstkem. Pestří kapři koi se s oblibou shlukovali na jednom konci u fontánky prýštící z betonového vodopádu, kde se choulili jako zauzlovaná duha. Sem tam sebou některý švihl a vyskočil nad hladinu, takže se ostatní museli seskupit do nového útvaru. Tehdy jsem v Japonsku ještě nebyla, ale představovala jsem si, že to tam asi takhle nějak vypadá.

Na konci bloku jsem zabočila za roh. Ve stínu stromů jsem minula dům s velikou sfingou uprostřed kruhové příjezdové cesty. Občas venku jakýsi pupkáč umýval rolls-royce a pokaždé mi mával, když jsem procházela. I já mu zamávala a pokračovala jsem domů.

Toho dne tam nebyl. Ten buick však ano. Právě když auto krátce po mně znova odbočilo, zmocnila se mě lehká podezíravost.

Tou oblastí projížděla spousta lidí v naději, že zahlédnou někoho ze zdejších slavných usedlíků, jako by čekali, že Paul Newman zrovna bude sekat trávník. Zvláštní bylo, že se prázdná sídla skoro nedala rozeznat od obývaných. Když už někdo vyšel ven, pak téměř výhradně na zahradu za domem.

Tlumený brukot motoru auta mě znervózňoval, a tak jsem přidala do kroku, ale snažila jsem se to udělat nenápadně. S očima upřenýma před sebe jsem bedlivě naslouchala. Byla jsem připravená vzít nohy na ramena, kdybych zaslechla, jak se otvírají dveře. Ve škole nás varovali, co všechno se nám úchyl může snažit nakukat: že zabloudil, že se zná s našimi rodiči. (Na každý z těchto fíglů jsem měla odpověď. Logika mi velela, že nejlepší reakcí bude prostě zmizet.)

Náhodně jsem si vybrala zadní uličku, která spojovala hlavní třídy lemované domy. Po téhle vedlejší silničce jezdili popeláři a „posluha“ tam vykládala nakoupené potraviny. Prakticky nikdo jiný ji nevyužíval.

Ani jsem se nemusela otáčet, abych věděla, že mě buick sleduje. Podél zadních plotů se uličkou nesl zvuk motoru.

Dosud nevinným mozečkem mi vířily miliony důvodů, proč by mě někdo mohl sledovat. Třeba je to tátův nebo dědův známý, který bloudí. Nebylo to podstatné.

Na konci jedné parcely se kolmo z uličky táhl k hlavní cestě před domem dlouhý živý plot. Ani ne půl metru za ním stála zeď sousedního sídla a tvořila úzký temný tunel. Bylo mi jasné, že ho využívají krysy, mývali a další odpudivá stvoření jako dálnici k popelnicím. Bylo mi to ale jedno. V předklonu jsem do průchodu vklouzla a uháněla na druhý konec.

Buick za mnou za pronikavého skřípotu brzd zastavil. Cítila jsem na sobě oči řidiče, který mě pozoroval zpoza kouřového skla. Neotočila jsem se. Sprintovala jsem ke špehýrce světla na konci cestičky. Tvář mi odřela větev, vytrčená jako kostlivcův prst. Blůzičku i sukni jsem měla oblepenou suchým listím.

Utíkala jsem až k silnici, která vedla k našemu bloku.

Protáhla jsem se mřížemi mohutné kované brány na konci naší příjezdové cesty a klopýtala po ní do bezpečí.

Jakmile se mi buick ztratil z očí a přestal mě v duchu ohrožovat, proměnil se v jedno z řady dobrodružství, která jsem toho dne zažila. Byla to prostě jenom další příhoda, jako když Hayley Siegelová ve třídě oznámila, že její sestra včera dostala měsíčky. Nikdo z nás nevěděl, co to znamená, ale když to říkala, připadalo nám to jako velká věc. Od vchodu jsem z kuchyně vzadu zaslechla hlasy a zastihla jsem dědu s tátou sedět u velkého dřevěného stolu, kde si prohlíželi náčrtky nové iluze, kterou chtěl děda obohatit představení.

„Čau, prcku,“ prohodil táta, aniž by zvedl oči.

„Tak už jsi doma,“ utrousil děda a něco na papíru přeškrtl.

Nalila jsem si mléko a pak do něj nasypala čokoládový prášek. Dávala jsem si pozor, abych lžičkou necinkala o stěnu skleničky, jinak by na mě sykli, že míchám moc zuřivě, nebo bych si vyslechla dědův vtípek o zkaženém martini, kterému bych nerozuměla, a tak jsem si nápoj zamíchala co nejtišeji a odložila lžičku do dřezu, abych ji po dopití i se skleničkou umyla.

Tiše jako pěna jsem nakukovala mezi jejich nakrčená ramena. Tolerovali mou přítomnost, pokud jsem je nerušila. Když jsem ale byla ve zvídavé náladě, vydržela jsem to jenom pár vteřin.

Táta na papír nakreslil čáru a podíval se po mně. „Večer přijede strejda Darius.“

Strejdu Dariuse jsem neviděla ani nepamatuju. Byl bezstarostnější než táta s dědou a vždycky jsem měla radost, když u nás pobýval. Přestože o něm děda za mými zády, ale i přímo před ním mluvil jako o „břídilovi“, mně připadal fakt bezva. Byla s ním sranda.

Pak si uvědomil, že by se měl jako správný táta zeptat: „Tak jak bylo ve škole?“

„Ségra Hayley Siegelové dostala měsíčky,“ odvětila jsem nonšalantně.

Táta zrudl. Děda se zachechtal. „Do pěkný školy ji teda posíláš.“

Poznala jsem, že jsem řekla něco divného, ale nerozuměla jsem tomu. Abych stočila řeč jinam, za tichého upíjení jsem prohlásila: „Celou cestu domů mě sledovalo takové staré černé auto. Abych ho setřásla, zahnula jsem do uličky, ale jelo pořád za mnou.“

Děda sebou trhl a podíval se na mě. Pomalu, jako by mi udílel jevištní pokyny, se zeptal: „A co to bylo za auto?“

Jelikož jsem sledovala dědovo mentalistické číslo, znala jsem názvy desítek značek. Dokonce jsem si vymyslela vlastní mnemotechnické pomůcky, abych si je zapamatovala. Ohnula jsem prst do tvaru štítu. „Myslím, že buick.“

Táta na dědu pohlédl s očima navrch hlavy a spadlou bradou. Právě v tu chvíli jsem to spatřila. Právě v tu chvíli jsem poznala strach.

Věděli něco, co já ne, a to vědomí je děsilo. Strnula mi ruka a čokoládové mléko se vylilo na podlahu.

2

Když jsem navštívila Hawkton a tamní „pekelný chřtán“, byly pro mě černé buicky i novost strachu pouhou vzdálenou vzpomínkou. Strach – obvykle ne můj, ale častěji můj, než by mi bylo milé – se už stal setrvalým prvkem mé práce. Pekelný chřtán. Ta slova mi utkvěla v hlavě. Právě takhle přemrštěně jedna zpravodajská stránka popsala místo výbuchu, když se objevily první letecké záběry. A od té doby se to uchytilo. Když teď všechno vidím na vlastní oči, musím uznat, že to označení dokonale sedí.

V místech, kde donedávna stával kostelík, zeje v zemi díra. Oddávali tam nervózní páry. Křtili plačící novorozeňátka. Věřící tam nacházeli útěchu v modlitbě. A teď všechny tyhle vzpomínky zmizely v obřím chřtánu křičícím k nebi.

Po okolní zemědělské půdě jsou roztroušené úlomky dřeva, dokonce jsou zaklesnuté i ve větvích stromů. Jako by rozzlobený obr rozdrtil patou domeček ze špejlí.

Pilot stoupne s vrtulníkem výš, aby technik ovládající upevněnou kameru a laserový dálkoměr získal jiný úhel záběru. Nad jeho ramenem vidím displej, kde program pomocí tisíců teček vytváří trojrozměrnou mapu, díky níž posléze forenzní experti dešifrují, k čemu došlo.

Představa, že tuhle destrukci lze zachytit v datech a přeposílat mailem jako fotky koťátek, působí až směšně. Zkáza, emoce, vášně v pozadí celé události – to vše zredukované na digitální bity. Jenže takhle holt detektiv pracuje. Vnímáme všechno jako číslované seznamy. Nezaujatě a objektivně musíme odložit vlastní pocity a soustředit se na fakta. Pravda se skrývá v drobných detailech. Instruktor na akademii nám zdůrazňoval, že na místě činu především musíme pustit z hlavy všechno, co nám bylo o inkriminované události dosud řečeno – zaměřit se na atomy.

„Vidíte někde ostatky našich obětí?“ zeptá se do vysílačky Vonda Mitchumová, vrchní vyšetřovatelka z místní pobočky FBI.

„Bohužel ne,“ odvětí ze sedadla vedle mě agent Knoll.

„Zkuste letět níž,“ zavelí Mitchumová, načež náš kanál opustí.

„To nám tak pomůže,“ zahudrá Knoll s dalekohledem přimáčknutým k oknu. Tenhle podsaditý svalovec s hlavou jako boxer je vývojem pátrání stejně frustrovaný jako já.

Ani po pěti hodinách stále nemáme žádná těla. Na několika prknech se našly stopy krve, víc toho ale zatím o obětech nevíme. V prohledávané oblasti stojí pick-up s vyraženými okny, který patřil jistému Bearu McKnightovi. Do boku vozu je vražený džíp manželů Alsopových, také s roztříštěnými skly. Cadillac reverenda Curtise leží úplně převrácený jako želva uvíznuvší vzhůru nohama v bahně.

Pohřešují se čtyři osoby a potenciálně i pátá. Nikde totiž není k nalezení hawktonský šerif Carson Jessup. Jeho nervózní zástupce nedokáže potvrdit, jestli měl šerif včera večer důvod ke kostelíku vyrazit, na odlehlé polňačce o kilometr dál se ovšem našlo zaparkované jeho SUV.

„Máte už svoje mapové údaje?“ zeptám se mladého technika skloněného nad počítačem.

„Asi už to bude stačit,“ odpoví.

„Mohli bychom rozšířit prohledávanou oblast?“ houknu na pilota.

„To nemá cenu,“ odpoví pilot Bilson, opálený chlapík, který létal u FBI, ještě když jsem byla na základce. „Máme to propočítané. Tohle je vnější hranice perimetru. Pole trosek končí padesát metrů zpátky.“

„Já vím. Rozumím fyzikálním zákonům. Ale stejně…“ Vyhlédnu z okna. Z hnědavé trávy a tmavé půdy trčí kusy bílých prken kostela jako kočičí zuby. „Fyzikální zákony nám totiž neprozradí, kam se poděly mrtvoly.“

„Paliva máme ještě na hodinku,“ hlásí Bilson. „Pro mě za mě…“ Nakloní knipl doleva a otočí se s námi. Knoll i já dalekohledy znovu propátráváme stromy a pole v naději, že objevíme nějakou stopu po lidech, kteří se v kostele nacházeli.

Nechceme, aby byli po smrti. V dokonalém světě bychom je našli sedět na verandě statku, kde by s úsměvem upíjeli pivo a ochotně by nám vylíčili, jak o vlásek unikli zubaté.

Jenže v takovém světě nežijeme. Víme, že někde musíme najít přinejmenším jedno tělo, nebo aspoň jeho část. A k tomu možná tři nebo čtyři další, pokud byli všichni pohřešovaní v kostele.

Výbuchy dokážou s lidským tělem udělat ledacos. Stačí stát v určitém směru, a i malá nálož dokáže utrhnout ruku. A v jiném postavení vám exploze, která by rozmetala cihlovou zeď, může přivodit jenom bolesti v uších a povrchové popálení.

Lidská těla se ale obvykle jen tak nevypaří. Skoro vždycky něco zbyde. Naše oběti zkrátka někde jsou, roztrhané ať už na částečky, které je třeba posbírat pinzetou, anebo na kusy, které se dají strčit do vaku na mrtvoly.

Pozemní průzkum probíhá pomalu. Je nutné prohledat každičký čtvereční centimetr, a s tím, jak se od výbuchu vzdalujeme, exponenciálně roste i pátrací rastr. Oblast pode mnou pročesávají muži a ženy v modrožlutých ochranných kombinézách a hledají stopy. Roznětky, součástky bomb, cokoliv, z čeho by se dalo odvodit, co se stalo. I kancelářská sponka může mnohé napovědět. Připomínají astronauty na cizí planetě pátrající po známkách života.

Na první pohled se zdá, jako by šlo o výbuch plynu. Potíž je v tom, že kostelík nebyl napojený na plynovod a neměl ani žádnou nádrž. Jasnější obraz nám poskytne laboratorní analýza neštěstí. Ve dřevě a tkaninách z kostela nejspíš ulpěly stopy toho, co explozi způsobilo. Spálené trosky by při chemickém rozboru měly odhalit, které vnější látky se reakce účastnily.

Záchytné body máme – aspoň ty, co naznačují, k čemu fyzicky došlo. Nevysvětlují ovšem jak a proč.

Máme explozi, ne však oběti. Jenom stopy. Něco mi napovídá, že tady jde o víc než pouze o výbuch bomby nebo plynu.

„Drozde 2, proč opouštíte letovou dráhu?“ zeptá se do vysílačky Mitchumová jako kárající učitelka.

„Rozhodli jsme se rozšířit pátrací rádius,“ odpovím.

„Na čí pokyn, agentko Blackwoodová?“

Knoll sklopí dalekohled a povytáhne obočí. „Teď jste si zavařila,“ naznačí mi ústy.

„Occamova břitva.“

Vonda Mitchumová je sice vrchní vyšetřovatelka, ne ale naše nadřízená. Pomáháme s pátráním, protože je klíčové zjistit během prvních osmačtyřiceti hodin co nejvíc informací. Helikoptéra sice spadá pod její velení, ale aby se k nám s Knollem chovala jako k poskokům, to je přes čáru.

Rozhodnu se jí maličko ustoupit. Evidentně je pod tlakem. „Za tu odchylku se omlouvám. Chtěla jsem prostor obhlédnout z jiného úhlu a ověřit si, jestli se něco nenachází i mimo rádius.“

„Rádius není rádiem jen tak pro nic za nic. Ledaže byste odmítala fyzikální zákony nebo si myslela, že oběti odtamtud odešly po svých,“ odpoví Mitchumová.

„Nemyslím si, že odešly po svých…,“ přejdu její sarkasmus.

„Máte tedy dojem, že už jste něco takového zažila?“ nadhodí až vyzývavě.

Tenhle případ je její a mohl by nabrat obřích rozměrů. Bojí se, abych jí ho nevyfoukla propojením se svou předchozí velkou kauzou. Když jsem naposled vyšetřovala takhle okázale spáchanou vraždu, byl pachatelem člověk, který svoje zločiny s oblibou aranžoval jako zhola nemožné skutky.

„Ne. Jenom mě napadlo, že když nemůžeme něco najít tam, kde bychom to očekávali, je možná namístě porozhlédnout se i jinde.“

„Plýtváte prostředky, Blackwoodová. Ať se pilot vrátí do přistávací zóny.“

„Počkat,“ zvolá Knoll a ukáže oknem na světlý předmět v koruně stromu.

Namířím tím směrem dalekohled. Ve větvích je něco nebo někdo zapletený. Mám dojem, že mezi listím vidím holou kůži.

„Mohl byste to přiblížit?“ zeptám se technika na předním sedadle.

Namíří na strom výkonnou kameru a na displeji notebooku obraz zaostří. Rozeznávám matné obrysy, patrně lidského těla.

Všem se nám nepříjemně sevře žaludek. Veškeré naděje na dobrý konec se rozplynuly.

„Vypadá to na naši první oběť,“ utrousím pochmurně. Když ta nemilá slova vyřknu, pocítím záchvěv výčitek svědomí. Až doteď jsme se mohli chlácholit verzí reality, v níž oběti sedí na verandě a mávají nám. Ta je teď minulostí. „Pošlete to Mitchumové a nezapomeňte připojit souřadnice GPS.“

„Musíte to ještě víc rozmazávat?“ zeptá se Knoll.

„To nemám v úmyslu.“

Teda aspoň myslím.

3

Z horních větví jilmu, skoro deset metrů nad zemí, visí hlavou dolů nahé tělo Beara McKnighta. Z hluboké rány na rameni vykrvácel na půdu pod sebou. Oči má otevřené dokořán, obrácené vzhůru k nebi. Na prsou má krvavé šmouhy. Připomínají mi dětskou malůvku prstem.

Na kraji narychlo zřízeného perimetru stojí zvláštní agentka Vonda Mitchumová a diriguje fotografa. S blond vlasy schovanými pod čepicí s logem FBI právě cosi ťuká do tabletu, když k ní s Knollem přistoupíme.

„Kdo si ho všiml?“ zeptá se Mitchumová.

Ukážu palcem na Knolla. „Tady pan bystrozraký.“

„Dobrá práce, Knolle,“ kývne na něj a opět se zaměří na displej.

„To Blackwoodová navrhla, že bychom se tady měli porozhlídnout,“ odpoví Knoll.

Ostře se na něj podívám. Podstatné je, že jsme objevili první oběť díky rozšíření pátracího perimetru. Nemám zapotřebí, aby Mitchumové předhazoval můj vzdor.

„Zeptám se našeho fyzika, jak to, že poloměr výbuchu spočítal špatně,“ řekne Mitchumová. „Nakonec bychom na to stejně přišli.“

„Nebylo to špatně spočítané,“ odtuším nerozhodně. Jsem na vážkách, jestli svoje slova radši nespolknout. „Nejsou tady žádné další trosky. Jenom tenhle chudák.“

Mitchumová odloží tablet. „Říkáte tedy, že ho sem někdo naaranžoval?“

„Říkám, že je tady. Trosky ne. Nějakým záhadným způsobem se dostal mimo zónu výbuchu.“ Ukážu na jeho hrdlo, kde mu chybí kus masa. „Detonaci možná přežil, pochybuju ale, že se tam vydrápal bez krční tepny.“

Mitchumová pokrčí rameny a vysílačkou přivolá autojeřáb, s jehož pomocí zajišťujeme trosky ze stromů. Na poli o kus dál dvojice techniků konečně zprovoznila dron, který tak může převzít úkoly vrtulníku. Knoll a já hledáme v půdě kolem stromu případné stopy.

„O co, že zbylá čtyři těla najdeme ve stejné vzdálenosti od výbuchu i jedno od druhého?“ šeptne Knoll.

„To nebyl on,“ odtuším zostra a v duchu doufám, že se mýlí.

„Sedí sice v base, ale… má přátele.“

„Není to Voldemort,“ řeknu. „Má jméno.“

„Čaroděj,“ prohlásí Knoll.

„Ne. Haywood.“

„To je pseudonym.“

„Je to jméno člověka, ne přídomek komiksového superhrdiny. Sedí ve vězení v Texasu a čeká na soud. To dobře víte, protože co jsme ho dopadli, strávili jsme víc času při výsleších než řešením zločinů,“ odvětím úsečně. „Tohle s ním nemá nic společného.“

„To jsem ani netvrdil.“

„Naznačoval jste, že ostatní mrtvoly možná tvoří pentagram a že by v tom tedy mohl mít prsty.“

Knoll zvedne ruce. „Naznačoval jsem akorát ten pentagram.“

Obrátím oči v sloup. „Tudíž logicky naznačujete, že to má na svědomí Ozzy Osbourne?“

Knoll si povzdychne. „Nebylo by pro vás jednodušší pátrat ze svého koštěte?“

„Bacha, jsem ozbrojená,“ zavrčím.

„Já taky…“ Knoll si reflexivně sáhne na pouzdro, jestli jsem mu náhodou pistoli nečmajzla. Provedla jsem mu to jenom párkrát, ale stačilo to. Když ji na boku nahmátne, zakroutí hlavou. „A pak se divíte, proč máte málo přátel.“

Ušklíbnu se na něj, hledám dál a v duchu přemítám o tom, co právě řekl. Je to vtípek mezi kolegy, ale přesto zabolí, protože tenhle osten v sobě má nejhorší možný jed: špetku pravdy.

Zastavíme se před košatým jilmem, podobným tomu, v jehož koruně Knoll zahlédl McKnighta. První větev se nachází asi půldruhého metru nad zemí. U kořene větve je vlhká prasklina, jako kdyby ji někdo přednedávnem zatížil a zase ji pustil, jakmile se začala lámat.

Knoll si toho všimne a hvízdne na jednoho z agentů, držícího pásku a tyčky, jimiž ohraničujeme místa pro bližší ohledání. Ohradíme strom kolem dokola, až kam sahají jeho nejdelší větve.

„Že by rozhledna?“ nadhodí Knoll.

Zakroutím hlavou. „Ten, kdo McKnighta na strom pověsil, to podle mě asi nejdřív zkoušel tady. A když začala větev praskat, přesunul se k dalšímu.“

Knoll přikývne. „Nesl ho, nebo táhl?“

„Netroufám si odhadovat. Pitva odhalí stopy naznačující jedno nebo druhé. Infračerveným světlem se dají objevit i vnitřní zhmožděniny pod kůží.“

„A co když se při ní nic neukáže?“

„Tím se trapme, pokud k tomu dojde. Teda spíš se tím bude trápit Mitchumová.“ Koneckonců je to její případ.

Skloníme se, jelikož nám nad hlavou přeletí dron. Vysokou rychlostí se proplétá mezi stromy a nakonec zmizí v lese. V řídicím voze parkujícím u krajnice hledá technik na živých záběrech z kamery další oběti. Je to morbidní videohra.

Během hodiny objevíme další tři těla, patřící Alsopovým a reverendu Curtisovi. Po šerifu Jessupovi stále nikde ani památky. Radši Knollovi nepřiznám, jak se mi ulevilo, že se mrtvoly nenašly uspořádané do záměrně symetrického obrazce, neuniklo mi totiž, že koutkem oka sleduje moje reakce. Jakmile jsme si touhle skutečností jistí, pomine i napětí, které mi svíralo krční svalstvo. Nemáme zapotřebí, aby se opakovalo, co jsme zažili nedávno. Už takhle je nejasností ažaž.

Stejně jako McKnight se i naše další oběti najdou zavěšené nahé a hlavou dolů v korunách stromů. Když Mitchumová odjede obhlédnout nové oběti, hupsneme s Knollem na zdvižnou plošinu, abychom se na McKnighta podívali zblízka.

Ze země toho moc vidět není, jenom bledá pleť, krev zaschlá na těle a část obličeje. Zblízka už vidíme i šrámy a zhmožděniny: stopy boje.

Ze všeho nejhorší je neumdlévající puch sežehnutých chloupků. Spáleniny na kůži dokládají, že se nacházel poblíž silného zdroje žáru, pravděpodobně výbuchu. Do pokožky má vpečené útržky látky čili byl zřejmě oblečený, když se kostelík vzňal.

„Aspoň víme, že to nebyli nudisti,“ prohodí Knoll při pohledu na kousek džínoviny přiškvařené k McKnightovu levému stehnu.

Na krvavých šmouhách rozmazaných po McKnightových prsou se mi něco nezdá. Na první pohled vypadají nahodile, asi jako kdyby se těla někdo v šoku opakovaně dotýkal. Jenže když si je tak prohlížím, přijdou mi záměrné. Žádný evidentní vzor ale nerozeznávám. Udělám si fotku s tím, že je prozkoumám později.

Knoll do mě šťouchne a ukáže na mužovo čelo. Nad nosem má McKnight šmouhu od popela, z větší části zakrytou krví.

„Kterou oběť si teď prohlížíte?“ zeptám se do vysílačky Mitchumové.

„Alsopovou.“

„Nemá na čele popel?“

„Blackwoodová, to má být vtip? Došlo k výbuchu. Jistěže je od popela.“

Vykloním hlavu přes ochranné mříže plošiny, abych si McKnightovu tvář lépe prohlédla. Celé rameno jeřábu se začne kývat ve větru. Knoll se chytí zábradlí a zaskučí.

Stisknu na vysílačce tlačítko pro hovor: „Na čele. U McKnighta to kvůli krvi stékající z temene není moc dobře vidět. Připadá mi ale, že je pod tou krví popel. Ve tvaru kříže. Nemá tam stejnou značku i Alsopová?“

„Okamžik,“ řekne Mitchumová. Nastane dlouhá odmlka. „Ano, má. Byli ale přece v kostele.“

„Nejsou katolíci a nebyla Popeleční středa. Podobná znamení mají zahánět zlé duchy.“

„Takže podle vás se báli, aby se nestalo něco zlého?“ zeptá se Mitchumová pochybovačně.

„Podle mě se báli a něco moc zlého se očividně stalo.“

Mitchumová neodpoví.

Schovám vysílačku zpátky do pouzdra a znova se McKnightovi zadívám na prsa. Spatřuju v těch krvavých mazanicích nějaký záměr. Otevřu si fotku v mobilu a zkusím, jak by vypadala správně otočená. Pořád tomu nemůžu přijít na kloub.

Knoll se zadívá přes rameno. „Myslíte, že to něco znamená?“

„Možná. Nahodile to každopádně nevypadá.“

„Mohlo to vzniknout, když ho přesouvali.“

„Jo. Já vím.“ Všimnu si, že McKnight má levý ukazovák od krve. „Koukněte,“ ukážu na něj.

„Že by ten symbol nakreslil vlastní krví? Tak fajn, možná to fakt něco znamená.“

„Jenže co? Počkat.“ Posadím se na hranu zábradlí a s nohama zaháknutýma za spodek brlení se zakloním. Technik na zemi upřeně sleduje, jak visím přes okraj plošiny.

„Vy jste hotová cirkusová opice,“ prohlásí Knoll a popadne mě za kotníky.

Dívám se na nebe hlavou dolů, vidím svět tak, jak ho viděl umírající Bear McKnight. Pokud by si chtěl něco napsat na prsa a něco nám tím sdělit, postupoval by zleva doprava. Ke Knollově úlevě se přitáhnu zpátky na plošinu a vylovím mobil. Stiskem tlačítka fotku ještě dvakrát otočím. Jakmile linie směřují správným směrem, začíná to připomínat něco povědomého. Je to změť krvavých klikyháků, ale nevzdávám se. Ze školy si pamatuju, že písmeno „A“ vychází z podoby volské hlavy nebo něčeho takového. Alef. Z jedné strany je to „A“, z jiné zvíře. Tohle ovšem vůl není.

„Mají tyhle telefony i hebrejskou klávesnici?“ zeptám se. Alef je v hebrejštině stále široce používaný symbol. Než stačí Knoll odpovědět, najdu ji skrytou v menu nastavení. Hledám symboly nejpodobnější těm na mužových prsou a vyťukávám je do vyhledávače. Výsledky jsou pochopitelně všechny v hebrejštině, tudíž jim ani za mák nerozumím. No jo no. Nevím, co jsem čekala.

„Zkuste obrazové hledání,“ poradí mi Knoll.

Zobrazím si první obrázek související s hláskami a do očí se mi zadívá ďábelská tvář.

Písmena tvoří slovo.

עֲזָאזֵל

Jméno démona.

4

„Takže podle vaší teorie ty lidi zabil démon?“ Vonda Mitchumová zvedne oči od obrázku, který jsem jí právě ukázala, a otočí se ke Knollovi, jako bych byla vosk.

„Ne,“ stojím si za svým a její urážku přejdu. „Tvrdím, že tohle si McKnight ještě před smrtí načmáral na prsa vlastní krví.“

„Připadá mi to jako nesmyslný blábol,“ ukáže na tělo visící hlavou dolů.

„To proto, že jde o hebrejská písmena, která jsou obrácená vzhůru nohama, a navíc se samozřejmě píšou zprava doleva.“

„Ještě je trochu pootočte a určitě objevíte jinou náhodnou shodu.“ Opět mi telefon vrátí.

„V čem? V klingonštině?“

„Podle mě je to náhoda,“ namítne. „Snažíte se v tom najít něco víc.“

„I kdyby se jednalo o název mužstva, které v roce 1986 vyhrálo NBA, pořád by mi to přišlo relevantní,“ opáčím.

„Larrymu Birdovi tohle nepřišijete,“ vloží se do hovoru Knoll ve snaze rozptýlit napětí.

„Ti chlapi,“ povzdechneme si s Mitchumovou naráz. Na rtech jí zahraje úsměv. Rozpačitost, která mezi námi panuje, na okamžik poleví.

Ta spontánní chvilka mi zlepší náladu. „Poslyšte, já vím, že je to praštěné. Vím, že je to ujeté. Jenže ti lidi byli v kostele, třeba tam prováděli nějaký obřad. Podle mě to stojí za pozornost.“

„Beru na vědomí.“

Povytáhnu obočí.

„Agentko Blackwoodová, zapíšu si to do poznámek k případu. Dobře?“ Takhle vypadá kompromis z její strany.

„A ta nalomená větev?“

„Uvidím, co se dá dělat.“ Nuceně se usměje a vrátí se za forenzními techniky zkoumajícími strom, kde našli Alsopovou.

I když ji objevili podobně naaranžovanou jako McKnighta, nemá na sobě žádné symboly. Knoll poodstoupí a prohlíží si její natažené ruce.

„Víte, co mi to připomíná?“

„Obrácené ukřižování. Takhle se trestalo, když byl někdo moc špatný člověk, ne?“

Knoll mrkne na hodinky. „A stejně mě potrestá i manželka, jestli se nevrátím, než půjdou děti ráno do školy.“

„Vy dneska odjíždíte?“ zeptám se.

„Celou dobu jste se zabývala tím obrázkem a mezitím nás uvolnili. Mám stůl plný únosů, které musím prošetřit. I na vás čeká práce.“

„Jo. Já vím.“

„Nechte to na Mitchumové. Nedělá takové pokroky jako vy. Je ale metodická. Nechcete někam hodit?“

„Svezu se zítra dodávkou. Chci být u večerní porady.“

Knoll obrátí oči v sloup. „Nechte taky něco na práci nám ostatním.“

Za tři hodiny, poté co jsem si ve večerce koupila tuňákový sendvič a v koupelně si převlékla blůzu, sedím v zadní řadě okresního kulturního domu a poslouchám, jak Mitchumová sálu plnému místních strážců zákona, agentů západovirginské kriminálky, ATF, místní FBI i posledním mohykánům z Washingtonu a Quantica jako já líčí, co se dosud zjistilo.

Mluví velice sebevědomě. Trochu monotónně, snad aby překryla obavu z toho, že ji nebudou brát vážně, ale i tak autoritativně. „Domníváme se, že k explozi došlo kolem desáté večer. Následky zatím připomínají škody způsobené výbuchem plynu. Detonace rozmetala trosky stavby rovnoměrně do všech stran. Nenašla se sice žádná nádrž ani potrubí, je ovšem klidně možné, že někde na poli leží plynová bomba, která vybuchla a kterou jsme dosud neobjevili.

Doposud se našly čtyři oběti. Jejich vozidla stála zaparkovaná před kostelem. Některé vykazují popáleniny a další posmrtná poranění naznačující, že se pohybovaly v blízkosti exploze. Dosud není jasné, jestli se nacházely v kostele nebo před ním, když k výbuchu došlo.

Předběžnou příčinou smrti všech obětí byl nejspíš právě on, to ovšem zpochybňují nezvyklé známky poranění. Čekáme na výsledky pitvy.

Takhle brzo se sice ještě nedá určit, jestli se jednalo o náhodu, nebo o úmysl, natož dovozovat motiv, ovšem přítomnost auta šerifa Jessupa opodál nasvědčuje, že by stálo za to vše prověřit. Za poslední rok a půl došlo v celé zemi ke dvěma útokům výbušninami na místní policisty. Prošetřujeme tedy i možnost, že zamýšleným cílem byl v tomto případě právě Jessup. Západovirginská kriminálka se probírá soudními záznamy a porovnává je s aktivitami možných podezřelých.

Ještě jednou bych ráda zdůraznila, že se mohlo jednat o náhodnou explozi. Další informace očekáváme zítra, jakmile obdržíme předběžnou pitevní zprávu. E-mailem jsem vám rozeslala dokument s popisem všech důkazů, které jsme dosud nashromáždili.“

Zatímco Mitchumová zodpovídá dotaz agenta zdejší kriminálky ohledně úředních pravomocí, otevřu si v notebooku soupis důkazů. Pro snazší orientaci přiřadila k jednotlivým položkám jména agentů.

Když najdu to svoje, spatřím fotku symbolu na McKnightových prsou, kterou jsem pořídila. O druhém stromu a nalomené větvi nikde ani zmínka. Zobrazím si Knollovy příspěvky. Ani tam nic není, věřím ale, že je v tom Mitchumová nevinně. Dané informace jsou stále ještě velmi čerstvé a dosud se nestihlo zaevidovat všechno.

Ovšem na mapce místa činu, kde je očíslováno, co se v které konkrétní lokalitě našlo, je McKnightův strom jasně označený – ten druhý ale ne. Úmyslně ho vynechala.

Strom s naštípnutou větví by mohl mít zásadní význam. Nemáme ponětí, k čemu došlo, natož co je důležité a co ne. Vynechat něco takového z nepozornosti je lajdáctví. Vynechat to naschvál vůči mně je nekompetentnost.

Počkám, až Mitchumová poradu ukončí, a pak za ní zajdu k pultíku. Zrovna se probírá šanonem se zdejším vrchním vyšetřovatelem.

„Agentko Mitchumová?“

„Ano, Blackwoodová,“ odpoví a ani nezvedne oči.

„Ta nalomená větev, kterou jsme s Knollem objevili. V seznamu důkazů ji nikde nevidím.“

„Je to velký les, Blackwoodová. Nemůžeme prošetřovat každý spadlý list nebo porušené ptačí hnízdo.“

Její tón přejdu. „To chápu. Všichni v tomhle sále ale vědí, že to nebyla náhoda. Vylučuje ji umístění těla.“

„Nemůžeme nic vyvozovat.“

„Mohly by tam být další klíčové důkazy, třeba vlákna.“

„Ten strom nikam neuteče,“ odtuší.

Přijde mi zbytečné ji upozorňovat, že se důkazy můžou rozkládat, případně je může odnést zvěř. Už pouhá možnost kontaminace místa činu ohrožuje přípustnost důkazního materiálu před soudem.

Opět se na mě nuceně usměje. „Uvedla jsem tam vaši ďábelskou teorii.“

Její slova na mě z nějakého důvodu nepůsobí důvěryhodně. Podle celé téhle předběžné zprávy jsem přispěla pouze domněnkou, že krvavé šmouhy na McKnightových prsou tak trochu, vzdáleně, připomínají jméno démona v hebrejštině. Ani zmínka o tom, že jsem nechala rozšířit pátrací okruh. Ani zmínka o objevu prvního stromu a o tom, co by to mohlo znamenat.

Vonda Mitchumová mě chce odepsat jako cvoka. V závěrečné zprávě se budu doslova a do písmene honit za přízraky.

Radši odcházím, než řeknu něco, čím bych si zavařila. Terénní agenti FBI berou svou práci vážně a nestojí o to, aby jim do ní mluvil někdo cizí, což by se nezamlouvalo nikomu. A já to chápu. To, že přijedete z ústředí FBI, z vás ještě nutně nedělá většího odborníka, než je člověk, který působí v terénu už dvacet let. Někteří by dokonce namítali, že ten, kdo má tak blízko k úřednímu šimlovi, nejspíš neví o skutečném světě ani ň.

Nevyčítám Mitchumové, že je vůči motivům člověka zvenčí podezřívavá. Vyčítám jí ale, že mě chce ze zprávy vytěsnit jenom proto, aby na mě vrhla špatné světlo.

Na parkovišti se zhluboka nadechnu večerního vzduchu a snažím se uklidnit. Mitchumová musí řešit milion věcí. Není v tom zlý úmysl, namlouvám si. Mám ovšem takové podezření, že si tady chce na můj úkor připsat svůj kariérní případ.

Nestojím o plácání po ramenou. Stačí se zeptat Knolla na Čarodějovu kauzu. Zásadní průlomy se podařily mně, trvala jsem ale na tom, aby za jeho přínos připadly zásluhy jemu. Mně jde jen o to dopadnout pachatele. Proto jsem se stala policajtkou. Ne kvůli nějakému papírování nebo chvále v novinách, ale kvůli tomu, abych napravovala svět.

Na založené ruce mi dopadne dešťová kapka. Sleduju, jak se voda vsakuje do látky bundy. Pak se snese další.

Začíná pršet.

Začíná pršet a déšť by mohl smýt důkazy, které na stromě možná ulpěly.

Je tma. Je zima. Ostatní agenti i policisti utíkají k autům a míří k domovům nebo do svých hotelů.

Jediný kolega, který by mě určitě doprovodil i na takhle pošetilou akci, právě odjel domů.

Povzdechnu si.

Budu to muset zvládnout na vlastní pěst.

5

Za hromobití, které mi zní nad hlavou, vyskočím z auta vypůjčeného z vozového parku a utíkám přes louku k řadě stromů, kde jsme našli McKnighta. Tělo i větev, na níž visel, už před několika hodinami odstranili. U igelitem obaleného stromu, který připomíná nějaký mimozemský artefakt, drží hlídku osamělý pracovní reflektor s generátorem. Místo činu, které podle Mitchumové žádným místem činu není, se nachází o pár desítek metrů dál ve stínu. Jak se snažím uniknout slejváku, podkluzuju na vlhké trávě a málem si kecnu na zadek.

Můj strom stojí hlouběji v lese, ale na nebi je ještě dostatek světla, takže ho najdu. V běhu se snažím nasoukat do ochranného obleku, abych místo nekontaminovala. Jestli opravdu něco objevím, nechci, aby někdo z forenzních techniků vytáhl ze sáčku na důkazy můj dlouhý černý vlas.

Když doběhnu ke kořenům stromu, natáhnu si návleky, abych sem nezavlekla hlínu odjinud. O kousek výš než poškozená větev roste další, která naštípnutá není. Vyskočím k ní a rázem mě rozbolí svaly, které jsem naposledy využila při tělocviku na střední škole. Na tohle mě jóga nepřipravila.

Vytáhnu se na druhou větev, ani nevím jak, a v podřepu se přichytím kmene. Kluzké návleky se mi na vlhké kůře smýkají. Nejsou určené k lezení po stromech.

Připadám si jako cvičená opice.

Mám teorii, že ten, kdo umístil McKnightovo tělo do koruny stromu, to nejdřív zkusil tady. Třeba dokonce vyšplhal až nahoru, než mu došlo, že na tomhle stromě to nepůjde.

Pokud tenhle strom zavrhl, možná po sobě až tak důkladně neuklidil. Je to jenom domněnka. Svědomitý zločinec by si zkontroloval, jestli nezanechal otisky, vlákna či jiné stopy. Naštěstí většina z nich tak chytrá není.

Mezi listovím se snáší déšť. Vytáhnu z kapsy baterku a strčím si ji do pusy, abych se mohla oběma rukama držet zuby nehty. Kromě bolesti bych asi nesnesla tu profesní potupu, kdyby mě někdo našel v bezvědomí po pádu ze stromu.

Ze všeho nejdřív hledám kapky krve na větvích a listech. Hromotluk jako McKnight se nejspíš nevzdal bez boje. I náš vrah možná krvácel z nějaké rány a neměl čas si ji ofačovat ani hadrem setřít stopy, které po něm při šplhání zůstaly.

Moje baterka vrhá v dešti zářivý kužel světla. Nic mě vyloženě neuhodí do očí. Popolezu na další větev a zaměřím se na to, kudy asi pachatel McKnighta vyvlekl nahoru, případně vytáhl na provaze.

U lokte zahlédnu další naštípnutou větev. Aspoň už vím, že se náš lezec vydrápal výš než na tu první. Nakloním se, abych si ji prohlédla zblízka.

Vtom mi zazvoní mobil.

Teď? Když jste polda, nemáte ten luxus odkládat veškeré hovory na jindy.

Rozepnu si kombinézu, vytáhnu telefon a snažím se držet stromu a zároveň neupustit baterku, kterou si přendávám z pusy do volné ruky. „Haló?“

„Jessico?“ odpoví známý hlas.

„Dědo?“ To je teda překvápko. Dlouho jsme se spolu nebavili. V naší rodině panuje napětí. Krátce jsem s ním i s tátou mluvila, když jsem byla v nemocnici, neměla jsem ale čas řešit ještě drama kolem jejich návštěvy.

„Máš napilno?“ zeptá se.

Půda šest metrů pode mnou vyloženě žadoní o bližší kontakt, vítr tajně kuje pikle s deštěm, aby mě společně shodily, a nějaká větev mi nestydatě šmatá na zadek. „Docela jo…“

„Za pár dnů mám namířeno tam k vám. Chtěl bych si promluvit.“

Tam k nám…

Na jeho hlase se mi něco nezdá. Děda je impozantní osobnost. Stylem mluvy připomíná klasicky školeného shakespearovského herce, a k tomu ten jeho jevištní projev… Teď u něj ale slyším náznak zranitelnosti. A zranitelnost k tomu starému pardálovi zkrátka nepasuje. „Stalo se něco?“

„Nic, co by nemohlo počkat, než si promluvíme osobně.“

„Dobře. Tak se ozvi, až přijedeš, a zajdeme si na oběd.“

„Výborně… Jessico, mám tě moc rád.“

Mám dojem, že jsem jaktěživa neslyšela, aby děda něco takového řekl někomu dospělému. Děje se něco? Anebo jenom stárne? Že by sentimentalita?

Sentimentalita? Kdepak. Za tím bude skotská.

Teď není vhodná chvíle na úvahy. Neohrabaně si chci schovat mobil zpátky do kapsy, jenže zapomenu, že přes ni mám kombinézu, a tak minu. Zářící displej se snáší k zemi jako meteor.

„Sakra práce!“

Neúspěšně se pokusím telefon ve vzduchu chytit a smeknu se. Jednou nohou sklouznu z větve a zůstanu viset za ruku jako ten nejhorší motivační plakát na světě.

„Paráda,“ vyčítám si.

Už mě spouštěli hlavou dolů ve svěrací kazajce. Shazovali z mostu v přepravní bedně. Zavěšovali na neviditelné dráty. Tohle je jenom další hloupý kaskadérský kousek.

Přehmátnu a znova si strčím baterku do pusy. Ze země na mě kouká mobil. I přes pád z takové výšky kupodivu pořád funguje, ovšem každým okamžikem by ho mohla poškodit voda.

Pomalu doručkuju do relativního bezpečí. A tehdy to spatřím.

Matně oranžovou barvu. Nepatrný náznak šlápoty.

Ne na větvi. Ulpěla na kmeni.

Někdo se snažil vytáhnout a zapřel se přitom nohou. A jak se odrazil podpatkem, zřejmě se přitom uvolnilo bláto zachycené ve vzorku podrážky.

Jak se stopa rozpíjí, stékají z ní červené čůrky. Dešťové kapky otisk rozpouštějí. Přímo před očima mi mizí důkaz.

Říkala jsem Mitchumové, ať tomuhle stromu věnuje pozornost. Jenže pokud nebudu mít nic v ruce, můžu na vítězné kolečko zapomenout.

Snímek si neudělám, protože foťák jsem nechala v autě a telefon leží na zemi. Sáhnu do obleku, zašmátrám v kapse a vytáhnu účtenku za benzín a igelitový pytlík. Mám tedy napůl vyhráno. Využiju paragon jako piják, přimáčknu ho na šlápotu, aby se na něj otiskla, a pak ho schovám do sáčku na důkazy.

Do dalšího pytlíku seškrábnu ze stopy ještě trochu bláta a nakonec kmen obalím kouskem fólie, která mi zbyla ze sendviče.

Dole z planety Země se znova rozezvoní můj mobil. Kvůli vodě stékající do reproduktoru se z něj linou zkreslené zvuky.

Dešťové kapky mě bombardují už téměř vodorovně, tudíž je načase ze stromu slézt. Rychle sešplhám dolů a zvednu telefon, než hovor spadne do hlasovky.

„Jak to jde?“ zeptá se Knoll.

„Jsem celá mokrá a všecko mě bolí.“ Přidržím si mobil ramenem a mnu si rozbolavělé ruce.

Moje slova ho vyvedou z míry. „Aha… A už jste slyšela poslední noviny?“

„Ty úplně nejnovější? Doteď jsem lezla po stromě.“

„Jo tak.“ Konečně mu docvakne, co jsem myslela tím, že jsem celá mokrá a všecko mě bolí. „To probereme až pak.“

Zdáli zaduní hrom. Přimáčknu se ke kmeni stromu.

„Co je to za rámus?“ zeptá se Knoll.

„Počasí. Tak co jste slyšel?“ Snažím se sčesat si vlasy do culíku. Na tvář se mi vzdorovitě lepí vlhké pramínky.

„Jde o to McKnightovo zraněné rameno. Někdo se mu zahryzl do krku.“

„On ho někdo pokousal?“

„Vyloženě si na něm pošmákl.“

„Ty bláho! Člověk?“

„No jo. A to nejlepší teprve přijde.“

„Jak to?“

„Zubní záznamy.“

„Čí?“

„Váš hlavní podezřelý, Belzebub, to nebyl.“

„Tak kdo?“ naléhám.

„Šerif Jessup.“

„Pro Kristovy rány.“

„Stále pohřešovaný čili dost možná i uprchlý šerif Jessup. Momentálně je to náš hlavní podezřelý. Zřejmě máme na krku vraždu.“

„Panebože.“ Zamrazí mě v zádech.

„Četla jste jeho životopis?“

„Zběžně.“

„Je to pořádný drsňák. Lituju ty nebohé hlupáky, co běhají po lese, kde se potuluje naše stotřicetikilová masožravá vidlácká zombie.“

„Jo… hlupáci,“ odpovím a ohlédnu se do temnoty lesa. Pod kombinézou bezděčně nahmátnu pistoli.

„A kdeže to vlastně jste, Blackwoodová?“

NEJISTOTA

Tehdy na podzim, kdy mě ten buick sledoval domů, jsme už tak prožívali napjaté období. Ač bylo staré sídlo rozlehlé a žilo nás v něm jenom pár, jako by byl každý pokoj prosycený ostrými slovy a hádkami kvůli věcem, které mému sedmiletému já nešly tak úplně na rozum.